292 



imod ikke til Storfjeldet og nykerne. Jeg kan ikke afgjøre, hvormeget 

 der ligger heri, usandsynligt klinger det ikke. Og i dette tilfælde 

 tør det ogsaa være lunnernes eg og unger, som især faar undgjælde. 



Greirfuglen er ikke mer, saa kommer kanske turen til lunnen. 

 Hvib det menneskelige ødelæggelsesverk fortsætter utøilet, vil resultatet 

 sandsynligvis blive, at landfaunaen tilslut i det væsentlige kun kommer 

 til at omfatte husdyr og utøi. Man behøver ikke at være zoolog for 

 at gyse ved dette fremtidsbillede ! Selv udryddelsen af en enkelt art 

 er en saare bedrøvelig ting; thi naturen forholder sig som en kunstner,, 

 der har tilintetgjort sine modeller. Er en form ude af livets saga,, 

 saa er den det for bestandigt. 



Jeg har ofte hørt følgende ytring: „ Vorherre sørger nok for, at 

 dyrene ikke udryddes, og gjør de det, saa er det hans bestemmelse." 



Dette umoralske ræsonnement er opfundet af feigheden, og livets 

 historie har gjentagende bevist, at Vorherre slet ikke overtager an- 

 svaret for menneskenes synder. Vi faar derfor holde pent hus med 

 vore medskabninger, og i vor iver for at gjøre os „jorden underdanig",, 

 maa vi ikke lægge den øde. 0. Nordgaard. 



God og daarlig luft.') 



I. 



Atmosfæren omgiver jorden som et gashylle, der i forhold til 

 jordens diameter (12 700 000 meter) er temmelig tyndt. 



Det er ikke saa godt at sige, hvor høit luften rækker. Man. 

 antager almindelig, at luften over en høide af omtrent 10 geografiske- 

 mil (70 — 80 kilometer) har en tæthed, der er saagodtsom umerkbar. 

 Denne antagelse støtter sig paa den kjendsgjerning, at der i en: 

 høide af 10 mil endnu kan merkes lysbrydning, saa at luften der 

 maa have en merkbar tæthed. Den virkelige grænse maa dog 

 lægges meget høiere, i en høide af omtrent 50 mil, da man kan iagt- 

 tage stjerneskud i disse høider. 



1) Foredrag holdt i Verein zur Verbreitung natmwissenschaftlicher Kemit- 

 nisse in AVien. 



