303 



altsaa er uden mdrke absorptionslinjer; disse fremkommer nemlig som 

 en følge af absorptionen i solatmosfæren. Denne sidste slutning er 

 dog ikke ganske ubetinget rigtig. I de fysiske lærebøger læi-er man 

 vistnok, at de faste og flydende legemer udmerker sig ved et konti- 

 nuerligt spektrum uden mørke linjer, og hvad ligger da nærmere end 

 beraf at drage den slutning, at solens kjerne maa befinde sig i fast 

 eller flydende tilstand. Men som nedenfor skal vises, er dette en 

 aldeles falsk slutning. 



Den varme, som solen sender os, er straalende varme. Da nu 

 varmens intensitet er omvendt proportional med kvadratet af det straa- 

 lende legemes afstand, saa vilde man, da man kj ender solens afstand, 

 ved at undersøge bestraalingens styrke lier paa jorden kunne beregne 

 solens temperatur, dersom ikke vor atmosfære indbragte feil i regningen, 

 ved den absorption, som den udøver. De hidtil udførte maalinger af 

 solens temperatur stemmer derfor meget daarlig overens undtagen deri, 

 at de alle tilskriver solen en med jordiske midler absolut uopnaaelig 

 temperatur; for vor betragtning vil det imidlertid være fuldstændigt 

 ligegyldigt, om den er 20, 50 eller 100 tusen grader. 



Blandt de frauenhoferske linjer finder vi dem, der tilhører de 

 allermest tungtflygtige grundstoffer saaledes jern, nikkel, guid og 

 platina samt mange andre. Da nu fotossfæren med sin overflade 

 grænser til det absolut kolde verdensrum, og' altsaa stadig taber 

 umaadelige varmemængder, bvor uhyre stor maa da ikke den indre 

 •solkjernes temperatur være, for stadig at kunne holde de nævnte 

 grundstoffer i dampformig tilstand. Ogsaa ad denne vei kommer vi 

 til temperaturer, der fuldstændig unddrager sig vore forestillinger. 



Kan nu under saadanne forhold kjernen være fast eller flydende? 

 Neppe. Xaar der nemlig neppe gives et stof, der ikke kan bringes i 

 dampform ved temperaturer, der kan opdrives paa jorden (og den 

 høieste temperatur er her høit sagt 4 000 ^), hvad skulde da kunne eksi- 

 stere ufordampet i solens glød og specielt i solkjernen, hvor tempera- 

 turen er endnu meget høiere end i fotossfæren? 



Herimod kan der vistnok gjøres den indvending, at fotossfæren 

 maa udøve et uhyre ti-yk paa solkjernen, saa at stoffernes kogepunkt 

 som følge deraf maa forhøies i en betragtelig grad; men vi ved paa 

 den anden side, at kogepunktet ikke forhøies i det uendelige med 

 temperaturens stigning. Vi ved nemlig, at der for ethvert stof gives 

 ■en bestemt temperatur, den saakaldte kritiske temperatur, over hvilken 



