305 



frem og danner de saakaldte protuberantser, hvoraf vi kun kan se de 

 allerfærreste, nemlig de som danner sig lige i solranden. Solflekkerne, 

 der ligeledes forandrer sig, og protuberantserne er vidnesbyrd om, at 

 der paa solen ustanselig foregaar kemiske processer af en for menne- 

 skelige begreber ufattelig heftighed og storartetlied. 



Spektroskopet har vist os, at disse protuberantser ikke er noget 

 andet end uhyre vandstofflammer. Hvorfra kommer nu disse umaade- 

 lige mængder vandstof og surstof, der ved sin forening kan give 

 anledning til saadanne flammer? Vi kommer til det merkelige resultat, 

 at selv solens masse neppe kan være tilstrækkelig til vedvarende at 

 underholde en saadan forbrænding, hvor milliarder af kubikmeter gas 

 forbrænder i hvert sekund gjennem uoverskuelige tidsrum. Der behø- 

 ves ingen regning for at gjøre det sandsynligt, at disse flammer siden 

 solens tilblivelse allerede maa have forbrugt mere brændemateriale end 

 hele solkuglen udgjør, og hvor skulde vel al den dannede vanddamp 

 være blevet af? Den naturlige konsekvents heraf er, at protuberant- 

 serne kun er den synlige del af et kredsløb, hvori de gaser, der 

 brænder op, bliver dannet paany, ligesaa hurtig som de brænder op. 



Vi har seet, at fotossfæren, maa have en temperatur af mindst 

 3 000 grader (kogepunktet for platina paa jorden). Naturligvis kan 

 ikke dens ydre lag, hvor den støder til det kolde verdensrum, haye 

 denne temperatur, men kun den indre del, der er nærmere kjernen. 

 Lad os tænke os, at paa et sted i fotossfærens ydre lag vandstoffet 

 og surstoffet forenede sig. Herved vil der udvikles en uhyre varme- 

 mængde, der bevirker, at gasblandingen udvider sig voldsomt og som 

 en uhyre flammetunge bryder ud i verdensrummet. Meget snart maa 

 imidlertid masserne synke tilbage igjen følgende solens tiltrækning, og 

 den oprindelige kugleform gienoprettes atter. Den nylig dannede vand- 

 damp udbreder sig i alle retninger følgende diffusionens lov, som ud- 

 j evner sammensætningen i enhver gasblanding. Herved kommer da 

 vanddampen længer og længer ned til de nedre varmere lag. Nu 

 begynder vanddamp allerede at spalte sig i sine bestanddele ved 1 200 

 grader, og ved 2 500 grader er denne proces fuldstændig tilendebragt, 

 eller med andre ord, ved 2 500 grader kan ikke vanddamp længere 

 beståa. I de dele af fotossfæren, hvis temperatur er over 2 000 

 grader, foregaar der en stadig spaltning af vanddamp i vandstof og 

 surstof, efterhaanden som den trænger ind. Disse gasarter vil imid- 

 lertid paa sin side ved diffusionen udbrede sig til alle sider og altsaa 



,.Natui'ea" 



20 



