322 



ugunstige livsvilkaar og ikke uogen specifik sygdorn — en sygdom, 

 der altid skyldes en vis, bestemt aarsag — og naar sygdommen en 

 gang var opstaaet i en slegt, forplantede den sig nedigjennem denne 

 ved arv. Den anskuelse, at sygdommen skulde kunne opstaa af sig 

 selv, kunde imidlertid ikke Hausen forsone sig med; thi det stemte 

 slet ikke, mente han, med dens optræden og 3'tringsmaade i sin almin- 

 delighed og hos det enkelte individ i særdeleshed; her var flere omstæn- 

 digheder, som tydede paa en bestemt aarsag, et virus — en eller 

 anden gift, muligens levende — som var trængt ind i legemet. I 

 begyndelsen at hans undersøgelser om spedalskheden i slutten af 

 60aarene var dog denne tanke uklar hos ham, omend muligheden af 

 smitte tidligere var bleven fremholdt af andre tildels med styrke. 

 Den skulde dog lidt efter lidt vinde fast form, og hertil bidrog i ikke 

 ]idei:i grad det bekjendtskab, han gjorde med Darwins læresætninger. 

 I 1870 — 71 foretog han, efterat have vundet prof. Skjelderups guld- 

 medalje for en afhandling om h-mfekjertlernes noi'male og pathologiske 

 anatomi, en studiereise til udlandet og arbeidede væsentlig i Bonn og 

 "Wien. Paa dette sidste sted saa han en dag i et boghandlervindu en 

 bog om den naturlige skabelseshistorie af den bekjendte tyske natur- 

 videnskabsmand Ernst H a e c k e 1. Denne kjøbte han, gik hjem og 

 læste i 3 samfulde dage uden at bekymre sig om sine øvrige arbeider. 

 De darwinske ideer om arveligheden, som han fandt i denne bog, 

 indtog ham fuldstændig og har senere ikke forladt ham. Han har 

 som bekjendt været en af darwinismens ivrigste tilhængere i vort land. 

 Han har saaledes skrevet en liden bog om darwinismen, der først 

 udkom som føljeton i ,,Bergensposten". Ligeledes har han, i sine tal- 

 i'ige artikler og opsæt i dagblade og tidsskrifter om naturvidenskabe- 

 lige emner, altid forfægtet denne lære, naar der var anledning dertil. 

 Som ovenfor antydet havde ogsaa daiwinismen betydning for hans 

 opfatning af den spedalske sygdomsaarsag; thi det, man for sygdom- 

 mes vedkommende ofte kaldte arv, var ikke egentlig arv i naturviden- 

 skabelig betydning. Man kunde saaledes ikke kalde spedalskheden efter 

 det, man kjendte til den, arvelig, ligesaalidt som enkelte andre syg- 

 domme, der ansaaes for utvivlsomt smitsomme. Smittestoffet kunde 

 nemlig ikke arves, da det er noget for organismen fremmed, der ikke 

 kan indforlives i den, og det er kun det, der kan indforlives, saa at 

 det blir en del af legemet som kan nedarves. Ved disse og lignende 

 reflektioner kom Armauer Hansen til den opfatning, at spedalskheden 



