333 



Jeg gaax' ikke længere, fordi tallene for de senere aar ikke er 

 saa paalidelige af den grund, at det altid varer en hel række af aar, 

 før vi faar paalidelig besked om alle de i et aar tilkomne spedalske. 

 Sygdommeu udvikler sig nemlig saa langsomt, at det altid varer flere 

 aar, før en spedalsk ved, at han har sygdommen, og desuden er der 

 en hel del spedalske, som hemmeligholder sin sygdom længst muligt,^ 

 og dette kan ofte lykkes en hel række af aar. Men til 1890 anser 

 jeg tallene for saa temmelig svarende til virkeligheden, skjønt ikke 

 fuldt ud, da der ogsaa for tidligere aar vil komme tillæg, dog ikke 

 saa mange, at de i nogen væsentlig grad vil forrykke forholdet. 



Vi kan nu med temmelig stor, om ikke absolut sikkerhed, godt- 

 gjøre, at spedalskheden har tiltaget her i landet i den første halvdel 

 af aarhundredet og heraf ligesom af, at sygdommen i en del af landet, 

 i Nordmøre, tiltog indtil begyndelsen af TOaarene, slutte, at hvis intet 

 var blevet foretaget mod spedalskhedens udbredning, vilde vi fremover 

 aarene have faaet mindst lige saa mange, rimeligvis flere nye tilfælde 

 af sygdommen end tidligere. Af de ovenfor givne tal ser vi, at der 

 i femaaret 1856 — 60 kom 1 151 nye tilfælde, og i de 6 følgende 

 femaar til 1890 vilde vi altsaa mindst have faaec 1 151 x 6 eller 

 6 956 tilfælde, rimeligvis flere. Imidlertid kj ender vi ikke flere end 

 3 799 nye tilfælde af spedalskhed i disse 6 femaar; det giver altsaa 

 3 157 mennesker, der er blevet forskaanet for sygdommen, og hvis 

 fulde arbeidskraft altsaa er blevet indvundet for landet. Regner jeg 

 nu en arbeiders kapitalværdi til 10 000 kr. effcer 500 kr.s aarlig 

 indtægt og 5 pct. rente, og trækker jeg saa endvidere, for ikke at 

 regne for høit, halvdelen fra, fordi der er saa mange kvinder og børn, 

 som ogsaa er blevet forskaanede, saa den frislupnes værdi kun bliver 

 5 000 kr., saa gjør dog dette en indsparet kapital paa 15 775 000 kr. 

 Og da nu foranstaltningerne mod spedalskheden fra 1856 til 1890 har 

 kostet landet omtrent 6 millioner kroner, saa ser man, at dette er 

 udmerket vel anvendte penge, uden at regne al den sorg og jammer, 

 som i disse aar saa mange mennesker er blevet sparet for. 



Vi har det aabenbart i vor magt at fri os fuldstændigt for spe- 

 dalskheden, og den norske stat vil utvivlsomt offre de penge, som 

 hertil trænges, og dette vil være vort land baade til nytte og til ære. 

 Antageligvis vil spedalskheden i fremtiden svmde hurtigere end hidtil, 

 fordi vort folks opmerksomhed nu er mere henvendt paa at tåge sig 

 ivare overfor de spedalske end hidtil, og fordi rensligheden overalt er 



