344 



niske væsener, der bebor den. Vi har seet, hvorledes de tilfældige 

 og skadelige tilblandinger kan kjæmpe mod stofskiftets processer, en 

 kamp, som disse stedse optager med større eller mindre held, og 

 hvoraf de undertiden ogsaa seierrig udgaar. 



Vi skal nu ogsaa betragte atmosfærens virkning paa den livløse 

 materie, der paa ingen maade forholder sig indifferent ligeoverfor den. 

 Som en meget væsentlig bestanddel i „ tidens altødelæggende tand" 

 øver atmosfæren ogsaa her ofte sin virkning i en forbausende grad. 

 Dog kommer ogsaa andre momenter her i væsentlig betragtning. Ved 

 siden af kemiske processer er her de rent mekaniske indvirkninger af 

 væsentlig indflj^delse. 



„Draaben huler stenen," siger et gammelt ordsprog, og under 

 denne stenens udhuling af våndet virker dette hgesaa meget rent 

 mekanisk som opløsende. Hvor vidt den mekaniske indvirkning kan 

 gaa, viser blandt andet ogsaa den bekjendte kolossalstatue af den 

 hellige Petrus i Rom; paa denne har de troende i aarhundredernes 

 løb bortkysset en god del af sokkelen. 



I alle tilfælde spiller de mekaniske virkninger, hvortil man ogsaa 

 maa regne frostens indflydelse, en stor -rolle ved saadanne forandringer, 

 der tilskrives, hvad man kalder „tidens tand". 



Hvad angaar de kemiske processer, som her kommer i betragt- 

 ning, kan der bemerkes, at ved siden af surstoffet ogsaa luftens fug- 

 tighed og kulsyre virker dekomponerende og ødelæggende. Mange 

 substantser, der gjælder for at være ganske uopløselige i vand, an- 

 gribes og dekomponeres tildels af dette og bliver lidt efter lidt opløst. 



Durocher har vist, at våndet i atmosfæren meget almindelig 

 optages af mineralerne og har bevist dette eksperimentelt derved, at 

 han lod vandfri kiselsyreforbindelser (f. eks. feldspat) 4 aar hgge 

 under en klokke i fugtig luft. Ved den kemiske analyse erkj endte 

 han da, at våndet, ved kemisk at forbinde sig med stenen, havde 

 bevirket forandringer ved denne. I saadanne tilfælde er dog altid 

 stenens struktur af væsentHg indflydelse paa processens gang. 



I granit, porfyr, gneis og syenit, som er sammensat af forskjel- 

 lige krystalindivider, trænger våndet lettere ind, og naar en af be- 

 standdelene, f. eks. granitens feldspat, lettere paavirkes af luftens og 

 våndets virkninger end de øvrige, saa opspises denne lidt efter lidt 

 og kan saaledes foranledige eller dog væsentlig paaskynde hele mas- 

 sens ødelæggelse. 



