345 



Roger beviste, at glas, porcellæn, feldspat og clialcedon under 

 delvis dekomposition er noget opløselige i vand. Her maa bemerkes, 

 at glatning eller polering af overfladen efter omstændighederne enten 

 kan forstørre eller formindske atmosfæriliernes virkninger. 



Ved granit modstaar en ru overflade, der dannes al de naturlige 

 krystalflader, bedre atmosfæriliernes ødelæggende virkninger end en 

 glat poleret overflade. I almindelighed bliver dog angribeligheden for- 

 størret, naar overfladen er større, altsaa isærdeleshed naar legemet pul- 

 veriseres. 



Den afdøde professor ved den tekniske hdiskole i Wien, Franz 

 L e y d 1 1, har i et udmerket arbeide over d(3 ved ætsning af krj^stal- 

 flader frembragte forandringer vist, at ki ystallernes naturlige overflader 

 angribes vanskeligere end flader, der erholdes ved snit tvers igjennem 

 krystallerne. I et specielt tilfælde erkjendte man, at naar poleret 

 granit ved forvitring tabte 0.0085 mm., saa tabtes der ved upoleret 

 granit kun et lag af 0.0076 millimeter. 



Kridt opløses lettere i vand end tæt marmoi-, men begge mod- 

 staar kun daarlig indvirkningen af syreholdigt vand; regnvand virker 

 ganske 'specielt sterkt, saa at polerede marmorgjeustande i det frie 

 alle ser matte ud efter et eller to aars forløb. 



Herunder kommer foruden kvælstoffets og svovlets syrer ogsaa 

 kulsyren i betragtning; denne mangler aldrig i det reneste regnvand. 

 Kulsyrens opløsende virkninger paa marmoret (kulsur kalk) bestaar 

 som bekjendt deri, at kulsyren forbinder sig kemisk med den kulsure 

 kalk til dobbelt kulsur kalk, der er opløselig i vand, en kjendsgjerning, 

 hvortil brøndvandets kalkgehalt, saakaldte haardhed, maa tilbageføres. 

 I hvor høi grad svovlets syrer ogsaa er virksomme her, kan man især- 

 deleshed se paa kalkstenene i husene i London. Man antager i 

 almindelighed, at i denne storby 1 million kubikmeter luft indeholder 

 over IY3 kilogram svovlsyre, der hidrører fra svovlsyrlingen af de for- 

 brændte stenkul. 



Et fortræffeligt eksempel paa atmosfæriliernes virkninger kan man 

 se paa marmormonumenterne. Er engang den oprindelige glatte over- 

 flade af stenen bleven mat og ru, saa bliver støv og sod lettere hæn- 

 gende fast og danner snart en skorpe, der i ethvert fald under visse 

 omstændigheder kan afgive et beskyttende, men uskjønt dække. 



Den kemisk-mekaniske undersøgelse af et saadant flere millimeter 

 tykt lag paa en gravsten af marmor fra aaret 1792 paa kirkegaarden i 



