349 



I almindelighed viste det sig, at høreevnen oftere manglede ved 

 den nedre ende af tonerækken. 



En afvigelse fra denne regel viste de tilfælde, hvori døvheden 

 var en følge af tilstedeværende eller overstaaet betændelse i det mid- 

 lere øre; her havde døvheden kun angrebet de høiere toners omraade. 



Dette forklares let paa følgende maade : 



Som bekjendt udbreder hørenerven sig i den inderste del af øret, 

 den saakaldte labyrint, der er det sted, hvor lydindtrykkene egentlig 

 opfattes. LabjTinten er en eiendommelig formet kapsel, som igjen 

 er indesluttet i en benkapsel af samme form; den bestaar væsentlig 

 af „forgaarden" og „sneglehuset", som er de for høreevnen vigtigste 

 dele af den. Labyrinten er iy\åt af en v^ædske. Denne vædske 

 sættes fra det mellemste øre i svingninger gjennem to aabninger, det 

 ovale og runde „vindu" ; disse svingninger overdrages derpaa til nerve- 

 enderne, som er udbredt paa de indre vægge i labyrinten. Snegle- 

 huset indeholder et meget stort antal fine nerveender af regelmæssig 

 aftagende længde, ligesom strengene i et pianoforte. Man har al 

 grund til at antage, at de er bestemt til at gjøre tjeneste ved opfat- 

 telsen af de enkelte toner, idet hver enkelt af dem kun da kommer i 

 svingninger, naar den tone klinger, paa hvilken den er afstemt. De 

 forekommende tilfælde af indskrænket døvlied, „tonedøvhed", som 

 man kunde kalde det i analogi med betegnelsen „farveblindhed", maa 

 altsaa komme af, at kun dele af denne række nervetraade er ødelagt 

 eller sat ude af virksomhed; man har endvidere antaget, at opfattelsen 

 af de høie toner begynder i den nedre del af sneglehuset, der hvor 

 vindingerne begynder. 



Denne antagelse bekræftes fuldstændig ved Bezolds iagttagelser, 

 ifølge h^ålke betændelser i det mellemste øre især angriber den øvre 

 del af tonerækken. I disse tilfælde vil nemlig sneglehuset allei-først 

 angribes af sygdommen fra vinduerne af, saaat de nederste vindinger 

 angribes først, det vil sige, der indtræder døvhed for høie toner. 



Vigtige er endvidere de resultater, Bezold er kommet til angaa- 

 ende den indskrænkede høreevnes opfattelse af tale. Hans iagttagelser 

 slaar fast, at det til opfattelse af tale kun er ubetinget nødvendigt at 

 kunne opfatte toner fra b' til g" ; dette omraade falder imidlertid 

 temmelig nøiagtig i midten af det toneomraade, der omfatter vokalernes 

 toner (f til d'"). En betingelse for, at dette høreomraade skal strække 

 til, er dog at hørevarigheden ikke synker under en vis midlere 

 størrelse; ellers bliver opfattelsen af talen utilstrækkelig. Er man paa 

 begge ører døv i den omtalte del af tonerækken, saa viser det sig, 

 at evnen til at forståa tale uden andtagelse er gaaet tabt. 



Til slutning skal endnu omtales de konsekventser for d ø v s t u m- 

 m e u n d e r vi s n i n g e n, Bezold uddrager af sine undersøgelser. Han 

 er af den mening, at maalet for en saadan undervisning maa være at 

 sammensmelte det ordforraad, som er vundet ved efterligning af læber- 

 nes bevægelser, med det, som den tondøve endnu formaar at høre. 

 Denne behøver derfor dobbelt undervisning: først i et rent lydsprog 

 og dernæst i taleøvelser ved hjælp af øret. Under disse sidste maa 



