350 



man ved valg af øvelsesstof paa det nøieste tåge hensyn til vedkom- 

 mendes høreomraade. 



Ved individer, hvor døvheden senere er kommet, og som endnu 

 har sprogerindring, anbefaler Bezold omhyggelig at samle alle ord, 

 der har fæstet sig i hukommelsen og nøie knytte undervisningen 

 iiertil ; for fuldstændig døve holder han den nuværende undervisnings- 

 methode for hensigtsmæssig. For øvrig skal i Danmark døvstumme- 

 imdervisningen allerede i en række af aar være drevet efter lignende 

 grundsætninger. ■ 



Lidt om solflekkerne og deres indflydelse paa jordiske 

 fænomener.^) Før i tiden ansaa man solflekkerne for den røg, der 

 udvikledes ved de forbrændinger, som foregaar paa solen, eller som 

 slakker, dannede ved afkjølingeu. Nu er man i almindelighed vendt 

 tilbage til den af dr. Wilson (1769) givne forklaring. Efter hans 

 mening er solflekkerne fordybninger paa solens lysende overflade. 

 :Som saadanne kan de erkjendes, naar en solflek naar solens rand. 

 Ifjor (1896) er der anstillet en del iagttagelsesrækker foråt komme 

 paa det rene med rigtigheden af denne mening om solflekkernes natur, 

 og disse iagttagelser har givet følgende resultat. 



Direktøren for observatoriet i Catani, professor R i c c o, har i de 

 sidste 11 aar forfærdiget omtrent 18 000 tegninger af solflekker, iagt- 

 tagne af ham selv. Af disse har han udvalgt dem, hvor kjernen, idet 

 solflekkerne passerede over midten af solskiven, særlig tydelig saaes i 

 midten af den halvskygge, der omgiver kjernen. Denne halvskygge 

 skal nemlig efter dr. Wilsons mening være væggene i den tragtfor- 

 mige fordybning. Dette var tilfældet med 185 af samtlige 3 324 iagt- 

 tagne flekker. Af disse 185 kunde man ingen sikre slutninger drage 

 af de 36, men af de øvrige 149 bekræftede 86 pct. Wilsons theori, 

 •og dette resultat stemmer overens med allerede tidligere af d e 1 a 

 Rue, S t e w a r t, Pater S e c c h i, T a c c h i n i o. fl. erholdte resul- 

 tater. P. Sidgreaves i Stonyhurst (England) har ogsaa gjort iagt- 

 tagelser herover, og 75 pct. af de af ham iagttagne solflekker be- 

 kræfter ligeledes Wilsons theori. Det er nu klart, at der af halv- 

 skyggens tilsyneladende bredde i et givet øieblik maa kunne drages 

 slutninger om sænkningens dybde, og professor Ricco beregner den 

 gjennemsnitlige dybde af solflekkerne til 1 037 kilonieter. 



Ved siden af solflekker forekommer der paa solens overflade 

 ogsaa saakaldte solfakler, der er sterkere lysende partier af overfladen; 

 disse har man tydet som eruptioner, og flekkerne har man efter 

 Fay es theori antaget at være uhyre hvirvelstorme. Af den talrigere 

 forekomst af flekker og fakler har man i lang tid draget slutninger 

 om en forhøiet solvirksomhed. For nærværende er solvirksomheden i 

 aftagende om end temmelig uregelmæssig. I mai 1896 iagttog saa- 

 ledes Gru il 1 au m e i Lyon, der omhyggelig følger fænomenerne paa 

 solen, et sekundært minimum. Allerede læuge har man formodet, at 

 solens diameter maatte staa i forbindelse med dette periodisk vekslende 



1) Af E. K. i „Prometheus". 



