354 



fortæller, at alle arbeidei'e er edsvorne, og at den ene ikke ved, hvad 

 den anden gjør. Jeg liar seet kolberne og de svære cylindre i vin- 

 duerne og undertiden et glimt af unge, anarkistisk udseende mænd i 

 svære forklæder. Det er hele min kundskab. 



Afdeliugens chef, prof. Hiortdalil, saa jeg derimod som nævnt 

 saa meget oftere. Pra forelpesningerne havde vi studenter faaet en 

 forferdelig respekt for alle de konstitutionsformler og kogepunkter, 

 som han i ufattelig kort tid kunde faa opskrevet paa den svære tavle 

 i auditoriet — og for den utrolige færdighed, hvormed hans fingre 

 omgikkes haandklædet efter at have været i berøring med kridtet. 

 Naar saa den lidt duknakkede, energiske mand i sine blaa klæder kom 

 farende ind i vor egen kjære afdeling, mens en eller anden af kame- 

 raterne kanske netop holdt paa med alt andet end kemiske præsta- 

 tioner, gik der som et lynslag af respekt over alle os forklædeklædte 

 kemikere. Vi blev pludselig videnskabsmænd allesammen. Ikke bare 

 de ældste, som stod der med titreringer og vegtsanalyser, men ogsaa 

 nykomlingen, som af amanuensis havde faaet den dybsindige opgave at 

 opløse bly i svovlsyre. 



Bedst husker jeg imidlertid Hiortdahls navn i en anden forbin- 

 delse. Det hændte ikke saa sjelden, at Fridtz aabnede den høiti- 

 delige dør til amanuensisrummet, hvor vi fik alle vore stoffer og 

 opgaver udleveret, et rum hvorfor alle, realister idetmindste, har den 

 dybeste respekt, et rum med alverdens infernalske blandinger — det 

 hændte, at Fridtz aabnede døren og i sin smilende glæde glemte at 

 lukke den. Hvad var det, han holdt i haanden, som om han havde 

 fanget en flue? Først gik han til C, der studerede kemi for kemiens 

 skyld, og viste det fort, Saa til den næst værdigste. Til mig kom 

 han ikke før allersidst, fordi jeg viste et utilladeligt hastverk med 

 alle de alvorlige analyser. Men naturhgvis havde jeg læuge før hørt, 

 hvad det var — en af prof. Hiortdahls krystaller. Hvad vi fra 

 den periode har i os af levende krystallografi, det skylder vi de spe- 

 cimen, der kom ind i F r i d t z's smilende, lukkede næve. Jeg husker, 

 vi brugte det udtryk, at Hiortdahl ålede krystaller, saa store og 

 fine var de. 



Og her er vi inde paa det centrale ved Hiortdahl som viden- 

 skabsmand. Han er krystallograf. 



I et lidet land som vort er det ikke opportunt at vælge et saa 

 specielt gebet som krjj-stallografien til særstudium. Er der noget, som 



