366 



For mennesket og de høiere dyr er det vel kun luftens surstof, 

 der kan bruges af organismen. Surstoffet virker oksyderende, har 

 altsaa samme virkninger, som de fænomener, man i det daglige liv 

 kalder forbrændingsprocesser; vi vil lier specielt beskjæftige os med 

 disse. 



Naar vi i luften brænder et lys eller noget fedt, legemer, der 

 bestaar af kulstof, surstof og vandstof, saa forener surstoffet sig med 

 kullet til kulsyre, og med vandstoffet til vand; foråt liidføre denne 

 forbindelse maa vedkommende legemer først opkedes sterkt i forveien, 

 til en temperatur, hvorved intet levende væsen kan beståa. Organismen 

 kan imidlertid gjennomføre en saadan forbrænding og det under betin- 

 gelser, som vi hidtil ikke har været istand til at efterligne; det nød- 

 vendige surstof bliver i en mindre stabil form stillet til organismens 

 disposition i selve vævene, hvor det bruges til forbrændingen. Ved 

 disse oksydationer vil der, paa grund af de kemiske processer, udvikles 

 varme, lys, elektricitet etc, altsaa energi, som organismen forstaar at 

 udnytte. 



De stoffer, hvis kemiske sammensætning organismen forstaar at 

 gjøre sig nyttig, kalder man næringsstoffer; under medvirkning af 

 luftens surstof dekomponeres de, og bliver saaledes en kraftkilde for 

 de forskjellige livsytringer af organismen. Denne nyttiggjør else vilde 

 ikke være mulig uden surstoffets hjælp ; vi maa derfor betegne sur- 

 stoffet som et for de høiere dyrs liv vigtigt næringsmiddel. 



Paa hvilken maade fastholder nu organismen det for den saa 

 uundværlige surstof? Hos de høiere dyr er de indretninger, som 

 tjener dette formaal, væsentlig af samme bygning. Hos de dyr, som 

 lever i luften, er det lungerne, der optager indaandingsluften, hos 

 vanddyrene er det gjællerne. Straks indenfor væggene i disse organer, 

 kun skilt fra luften ved tynde hinder, cirkulerer blodet. I dette er 

 det farvestoffet i de røde blodlegemer, som kemisk binder sm'stoffet 

 til sig. 



De høiere dyrs blod er en skummende klæbrig vædske, rig paa 

 eggehvidestoffer og salte, der, ved at henstaa i et kar udenfor legemet, 

 koagulerer eller stivner. Dersom man pidsker blodet, mens det endnu 

 er flydende, med en stav eller et ris, saa udskilles eggehvidestoffet, 

 fibrinet, i form af fnokker. Ved afsiling kan det da skilles fra den 

 øvrige blodvædske. Tilbage bliver da en uklar, rød vædske, der ved 

 længere henstand bliver klar, idet der udskiller sig et rigeligt rød- 



