367 



brunt bundfald, hvis vegt omtrent udgjør det halve af blodets vegt. 

 Naar dette bundfald undersøges ved hjælp af et godt mikroskop, ser 

 man, at det bestaar af meget smaa dele, de røde blodlegemer, der hos 

 de forskjellige dyrearter er af forskjellig form og af forskjellig stør- 

 relse. Hos menneskene og de fleste pattedyr er de røde blodlegemer 

 smaa cirkelrunde, bikonkave skiver, hvis størrelse er omtrent 0.008 mm., 

 og hvis tykkelse i randen beløber sig til 0.002 mni. Hos fuglene og 

 amfibierne, samt hos nogle faa pattedyrarter er de aflange. Amlibiernes 

 blodlegemer har et tversnit af 0.1 til 0.05 mm. 



De røde blodlegemer indeholder et meget komphceret sammensat 

 farvestof, der er istand til at optage surstof paa en for oksydations- 

 processen i legemet passende maade, som vi nu skal befatte os 

 lidt med. 



De røde blodlegemer er temmelig ømfindtlige ligeoverfor ydre 

 indgreb. De forandrer let sit udseende og afgiver ogsaa sit farvestof 

 til forskjellige opløsniugsmidler. Tilsættes saaledes vand og lidt 

 æther til blodlegemerne, saa spaltes de, og farvestoffet opløser sig 

 i våndet; i den røde opløsning svæver nu de geleagtige aifarvede 

 blodlegemer (det saakaldte stroma). Ved filtrering kan. man fjerne 

 stromaet og erholder da en klar opløsning af blodfarvestoffet. 



Af denne opløsning kan hæmoglobinet eller blodfarvestoffet ud- 

 vindes i form af smaa røde krystaller. Det bestaar af kulstof, kvæl- 

 stof, surstof, vandstof, jern og svovl. Med dette farvestof kan man 

 eksperimentelt eftergjøre de processer, der foregaar i blodet under 

 aandedrættet. Ved forsøg, der anstilles med hæmoglobin, er en egen- 

 skab ved farvestoffet meget nyttig for eksperimeutatoren. Naar man 

 lader . lys falde gjennem hæmoglobinopløsninger, saa tilbageholder 

 (absorberer) disse kun bestemte Ij^ssorter; derved kan man paa den 

 ■ene side paavise meget smaa mængder af det og paa den anden side 

 Jet erkjende forandringer, som det undergaar. Spalter man f. eks. 

 ved et prisme hvidt lys i sine bestanddele og anbringer en, selv meget 

 fortyndet, hæmoglobinopløsning foran prismet, saa ser man ikke spek- 

 tret fuldstændigt, men i den gulgrønne del af samme findes der 

 en mørk stribe. Ogsaa i det blaa er lyset noget svagere, men dog 

 ikke saa paafaldende som i den gulgrønne del. 



Har hæmoglobinet optaget surstof, saa forandrer det sin egenskab 

 at kunne absorbere lysstraaler paa den maade, at der i spektret, hvor 

 <ler før var en linje, nu er to mørke smalere linjer. Denne forandring 



