371 



Man betegner den iinder hvert aandedrag optagne resp. udskilte 

 luft som respirationsluften; mængden af den i et minut aandede luft 

 kaldes aandedrættets størrelse. Selv ved en energisk udaanding tøm- 

 mes lungerne ikke fuldstændig for luft; den i lungerne tilbageblevne 

 luft kaldes residualluften. Under normal aanding bliver altid en større 

 gasmængde tilbage i lungerne, — af denne kan ved forceret udaan- 

 ding endel udtømmes, som kaldes lungernes reserveluft. 



Den luft, der indaandes, blandes i lungerne med den igjen- 

 blivende luft, og denne blanding har en anden sammensætning end 

 den atmosfæriske luft. Ved betragtningen af gasudvekslingen i lun- 

 gerne maa man altsaa lægge denne blanding til grund. Reserveluften 

 og residualluften indeholder altid betydelige mængder kulsyre (hos 

 mennesket over 5 procent), men ogsaa tilstrækkelige mængder surstof. 

 Derfor kan det blod, som cirkulerer i lungerne, under normale forhold 

 i tiden mellem udaandingen og den paafølgende indaanding forsyne sig 

 med surstof. Det er klart, at en saadan lungeventilation vil være 

 meget gunstigere for de uaf brudt foregaaende livsprocesser i organismen 

 end en luftveksling, hvorved lungerne periodisk blev fuldstændig tømt 

 for luft. 



Man har fundet, at lungerne i et normalt voksent menneske rummer 

 indtil 4.5 liter luft; reserveluften udgjør omtrent 1.5 liter, residual- 

 luften mindre end en liter. Under et roligt aandedræt optages der 

 med hver indaanding 0.3 — 0.5 liter luft. 



Det, at luften i lungerne ikke bliver fuldstændig fornyet, vanske- 

 liggjør ganske overordentlig løsningen af problemet om, hvilke gasfor- 

 andringer der egentlig gaar for sig under hvert enkelt aandedrag; let 

 er det derimod ved nøiagtig undersøgelse af den under en række 

 aandedrag ind- og udaandede luft at erholde brugbare middeltal, naar 

 individet efter endt forsøg befinder sig i samme tilstand som før 

 forsøget. 



Med vore respirationsapparater kan vi kun erholde saadanne mid- 

 deltal. Et saadant apparat bestaar af en ansigtsmaske, der slutter 

 tæt til mund og næse, og som er forsynet med et kort afledningsrør. 

 Naar masken bringes foran ansigtet, saa kan ud- og indaanding kun 

 ske igjennem røret. Dette deler sig i to arme, hvorat hver fører til 

 en ventilflaske ; disse er saaledes indrettet, at den indaandede luft 

 under forsøget kun passerer den ene flaske, mens den udaandede kun 

 gaar gjennem den anden flaske. Ventilflaskerne forbindes da med 



