383 



4 — 5" lavere end hos det sidste. Her ligger efter Duttos mening 

 grunden til, at nuirmeldyret saa let falder i vintersøvn. Med den 

 lave legemstemperatur blir livsenergien snart saa deprimeret, at den 

 dybe søvn indtræder. 



Ifølge Dubois skal derimod vintersøvnen skrive sig fra en kemisk- 

 fysiologisk indvirkning, nemlig fra, at der i blodet ophobes kulsj^re, 

 hvad der ogsaa sker ved den normale søvn. Denne søvnvirkende 

 ansamling af kulsyre i blodet hos vintersovende dyr, der er en følge 

 af den formindskede stofveksel. kalder Dubois en autonarkose eller 

 selvbedøvelse. Aandedrætskvotienten o: det optagne surstofs forhold 

 til kulsyreudviklingen blir mindre og mindre, indtil den kmi er det 

 halve af kvotienten hos det vaagne dyr. Blir kulsyremængden i blodet 

 altfor stor, fremkal der den et hurtigere aandedræt, hvorved faren for 

 at dyret skal blive kvalt undgaaes. 



Et murmeldyr, som man vil faa at sove, maa under ingen om- 

 stændighed sættes i et rum, hvis luft er afkjølet til under 0°. Dette 

 fænomen har længe været kjendt, men man har ikke kunnet forklare 

 sig det. Ja man kan endog ikke bringe et dyr, som ligger i vinter- 

 søvn ind i et saadant rum, uden at det vaagner. Grunden til denne 

 tilsyneladende eiendommelighed er en af disse organismens forunder- 

 lige forsvarsmidler, hvoraf vi kjender ikke saa faa. Udsættes nemlig 

 €t i dyb vintersø\Ti liggende dyr for en temperatiir af under 0°, vil 

 ■det snart gaa tilgruude, da det i denne tid ikke udvikler saa megen 

 indre varme, at den kan holde den ydre kulde ude. Derfor er det 

 nødvendigt, at dyret vaagner, naar kulden trods dyrets lune hi blir 

 altfor skarp. Den stigning af legemstemperaturen, som er en følge af 

 at dyret vaagner, er saaledes et forsvarsmiddel for den truede orga- 

 nisme. 



Selv om hiet er aldrig saa varmt og lunt, vil dog dyret fra tid 

 til anden vaagne under vintersøvnen for at tømme sin urin. Dette er 

 oftere bleven iagttaget, saaledes af Forel. Naar dyret vaagner af 

 denne grund, rusler det, trods sin søvndrukne tilstand ud af hiet. for 

 at holde dette tørt og rent. Anbringer man en fistel i blæren, saaat 

 denne ikke kan blive fyldt, hænder det ofte, at dyret under vinter- 

 søvnen ikke vaagner af denne grund. Den irritation, som blæren 

 fremkalder, vii-ker naturligvis ikke direkte vækkende. Den udgaar fra 

 ganglierne i underlivets store sympatiske nervenet. Disse nerver ud- 

 munder i den midtre hjerne i høide med den saakaldte sylviske vand- 

 ledning. Selv om den store hjernes hemisfærer boi'ttages, funktionerer 

 <lenne kjernedel automatisk og i ret tid. Staar den blot i forbindelse 

 med de sympatiske nerver, er det tilstrækkelig, til at frembringe den 

 dybe vintersøvn og den lave legemstemperatur, ligesom ogsaa til at 

 fremkalde en stigen af temperaturen og deraf følgende opvaagnen af 

 dyret. Ogsaa den kulsyre, som blodet indeholder, synes at virke i^aa 

 denne midtre del af hjernen. 



De slutninger, Dubois drager af sine iagttagelser paa vintersovende 

 dyr, er, at søvnen er en slags selvbedøvelse, autonarkose, ved kulsyre, 

 altsaa en regelmæssig svag kalsyreforgiftning. De indvendinger, man 



