HIDEOLOGIAI KÖZLEMÉNYEK. 101 



állomás részére gondoskodni. Ezt a kérdést szintén tanulmányoztam s az előbbiek- 

 nek függelékeként közlöm. 



A salgótarjáni állomás vízszükségletének fedezésére két megoldás kínál- 

 kozik, amelyek közül az egjik, mint biztosabb módozat célravezetőbbnek látszik. 

 Ezt említem fel utoljára. Ezenkívül felemlítek még két módozatot, amelyek első- 

 pillanatra jóknak látszanak, de behatóbb mérlegelés után tárgytalannak bizonyul- 

 nak. A módozatok a következők: 



1. A baglyasaljai lejtős aknának vize. Az «Északmagyar- 

 országi Köszénbánya E.-T.» baglyasaljai lejtősaknájában, a széntelep fekvőjében 

 lévő riolittufa felső réteglapján az ezt fedő homokrétegből kisebb vízmennyiség 

 folyik le ; a naponta kb. 12 órán át működő elektromos szivattyú mintegy 100 m^ 

 vizet távolít el a lejtősaknából, amennyi körülbelül a salgótarjáni vízállomás 

 napi vízszükséglete. Ebből a vízmennyiségből jelenleg egy kis részt a társaság is 

 felhasznál kazántáplálásra. A lejtősakna 2 km távolságban fekszik az állomástól, 

 tehát ilyen hosszú csővezeték lerakása volna szükséges. Ez a körülmény egymaga 

 megnehezítené a vízbeszerzés ilyen módját; de különben is alig volna célja, mivel 

 a lejtősakna csak kb. 15—20 évig lesz üzemben s ez idő eltelte után újból kellene 

 gondoskodni a vízellátásról. A víz különben kemény, kazánkő lerakására hajlamos. 

 Ez a módozat tehát tárgytalan. 



2. A régi Forgách-akna közelében lévő mesterséges 

 tavacska vizének felhasználása. Ez a tavacska a völgy felsőbb 

 részének az akna hányójával való eltorlaszolása folytán jött létre. A víz a hányó 

 alatt átszivárogva kis forrás alakjában kilép s ezt a közvetlen környék lakosai 

 ivásra és használati vízként alkalmazzák. 



A tavacskát a Somlya-hegy oldaláról nyugat felé lejövő árkok forrásai 

 táplálják (14, 15, 16), de ezenkívül még ide jön le a somlyai bányatelepről a bánya- 

 víz is, tehát a tavacskának állandó hozzáfolyása van. Előnye az, hogy (a fűtő- 

 házi főnök úr közlése szerint) mozdonytáplálásra legalkalmasabb valamennyi 

 salgótarjáni víz között. Hátrányai azonban: 1. a tavacska kb. 3-2 km távolságra 

 esik az állomástól, úgy hogy ilyen hosszú csővezeték volna fektetendő; 2. a tavacs- 

 kát a palackgyár és villanyvilágítási-telep máris levezetik s vizét saját céljaikra 

 felhasználják. Nyilvánvaló, hogy a tavacska vízmennyiségének fennmaradó része 

 nem volna elegendő az állomás vízszükségletének fedezésére. De már az a tény 

 is, hogy a nyert vízmennyiségen más vállal^-tokkal osztozkodm kelljen, ilyen nagy 

 üzemnél kizárná ennek az alternatívának alkalmazását. Ez a módozat is tehát 

 tárgytalan. 



3. Artézi kút fúrása. A salgótarjáni pályaudvar környéke a fekvő 

 homokkő-rétegcsoportból álló hegyrögön fekszik. Fentebb említettem már (84. 

 old.), hogy ez a rétegcsoport nagy vastagságú (550 m-t is elér) s bár helyenkint 

 tartalmaz vizet, ellenben másutt egészen száraznak bizonyult. Epén itt, a délebbi 

 részeken, a nem messze fekvő Szánás-puszta vidékén végzett mélyfúrások — mint 

 a fúrási naplókból magam is meggyőződhettem — egészen száraznak találták ezt 

 a rétegcsoportot. 



A pályaudvar közvetlen környékén, amely területről már régóta ledenudá- 

 Jódott a széntelepes rétegcsoport, szénbányászat sohasem fejlődhetett ki, tehát 



