b Dl HOJNOS KEZSO 



tekinthető. Az Actaeonella név az A. gigantea típusnak van fenntartva. 

 A francia felfogás (Cossmann és Choffat szerint) az eredeti Actaeonella 

 nemet szintén két alnemre, ú. m. a Trochactaeon és Actaeoiiella típusaira 

 bontja. Trochactaeon alatt az A. Renauxiana alakját érti, míg a tulajdon- 

 képeni Actaeonella típusos képviselőjének az A. la£vis-t tartja. 



Francia felf. Trochactaeon (typus^. Renauxiana). 



Actaeonella <<■ A. laevisj. 



Német felf. Actaeonella « A. gigantea), 



VolvuUna « A. laevis). 



Azonban ezen felosztások egyike sem öleli fel az Összes változatokat, 

 amennyiben nem vezethetők mind vissza a megnevezett típusokra. 



A két alnemre való szétbontás azért is hiányos, mert ha a D'Orbigny 

 által leírt alakokra támaszkodik, úgy az A. gigantea legalább annyi joggal 

 képviseli az Actaeonella nemet, mint az A. laevis. Zittel legújabb kiadása 

 Broili szerkesztésében a német felfogást követi és a Trochactaeon fajait az 

 Actaeonina nemnek alneme gyanánt tárgyalja. A rendszerezést csupán a 

 méretek nagyságára alapítani már csak azért sem lehet, mert az alak defor- 

 mációjával ( lehámozottság, kopás) és a fiatal alakokkal kell számolni. 



Itt ugyanis kétféle eshetőség van. Az első esetben ugyanis a fiatal 

 példány héja ugyanolyan arányok szerint van felépítve, mint a kifejletté 

 s csak tényleges nagyságbeli különbség van köztük; tehát valamely faj 

 méreteinek (magasságának, szélességének és spira-magasságának) a vi- 

 szonya megközelítőleg állandó lehet, akár fiatal, akár kifejlődött egyénről 

 legyen szó. 



A másik esetben pedig a korral úgy a tényleges, mint a viszonylagos 

 méretek különbözhetnek egymástól, azaz mások lesznek a fiatal és mások 

 a kifejlődött egyedeknél. A méretek arányának a megváltozása az alak 

 idomára is természetszerűleg lényeges befolyást gyakorol. Nem jörmek 

 számításba a fejlődési fokozatok állapotai, amikor az egyén nem hasonlít 

 szülőjéhez. Az Actaconella-ia az első eset látszik igazoltnak. 



Ha számos Actaeonella-t megvizsgálunk, úgy bizonyára feltűnik, hogy 

 nagy, kifejlett példányok egy részének számos magas kanyarulattal bíró 

 spirája van, míg ugyanolyan nagy, sőt nagyobb egyéneknél vagy egy- 

 általán nem, vagy csak kevéssé emelkedik a spira az egészet beburkoló 

 utolsó kanyarulat fölé. A méretek ilyen variálása ifjú példányoknál is 

 tapasztalható. Az Actaeonella-k az első törvényszerűséget követik, míg 

 a második törvényszerűségre jó példa Philippi: Paleontografica I. köt. 

 23. oldalán leírt és a II. táblán ábrázolt Tornatella ahhreviata Ph., amely 

 Stur D.: Bericht über die geologische Übersichtsaufnahme des südw. 

 Siebenbürgens című értekezésében fJahrb. der k. k. Geol. Eeichsanst. 

 XIII. köt., 1863.) a 48-ik, illetőleg az értekezés 16. oldalán újabb ábrázolás 



