42 RÖVID KÖZLEMÉNYEK. 



amiből arra kell következtetnünk, hogy a nummulinás mészkő iszapja a 

 szarúköves breccsa képződésekor már teljesen (diagenetikusan) megszilárdult 

 kőzet volt. 



Ismét csak hosszú idő eltelte után jelentkezik a pleisztocén 

 elején a hévforrások szülte travertino, mely azonban már konti- 

 nentális képződmény, épúgy, mint ahogyan a Gellérthegy DK-i tövében 

 mutatkozó fiatalabb pliesztocé n-ó h o 1 o c é n képződésű lösz is 

 szárazföldi, még pedig légi lerakodásnak az eredménye. 



Tektonikai szempontokból a Szt. Gellérthegy h o r s z t-nak tekin-. 

 tendő, amennyiben három oldalán sülyedések veszik körül, még pedig 

 az É-i és D-i oldalon flekszúrák, míg a K-i szélén a budapesti termális vonal 

 hatalmas törése határolják. 



A tulaj donképeni 234 m magas Nagy-Gellérthegy platószerű tetején 

 álló félig lerombolt katonai fellegvár Ny-i végében húzódó glacis táján, 

 mintegy 10 m-el alacsonyabb szinlőben, egy édesvizi mészkő- 

 telep tűnik fel, melynek nagyobbrészt már kiaknázott padjai szintesen 

 borítják a budai márgát. Általában tovább Ny-ra a Nagy- Gellérthegynek 

 azon hátán, amely róla Ny-i irányban a Kis-Gellérthegy felé lehúzódik, 

 már széltében a budai márga az uralkodó kőzet, amelynek folytonos- 

 ságát azonban két ponton váltós vetődések következtében a felbukkanó 

 dolomit megszakítja. Hasonlóképen dolomitból áll a Kis-Gellérthegy fő- 

 tömege is. Ennek közelében a Hegyalja-úton feltárt budai márga a két 

 szomszédos dolomitrög közé beszorítva szinklinálist képez. Ez egyszersmint 

 a Meletta sardinites Hack. egyik ismert lelőhelye. 



A Nagy-Gellérthegyről említett ópleisztocénkorú travertino lerako- 

 dásán kívül még más régi hév víznyom ok is észlelhetők, különösen 

 a Nagy-Gellérthegy D-i oldalán, Ny-i hegyhátán a mezőőri-lak mellett, a 

 Hegyalja-úton és a Kis-Gellérthegy^ városi kőbányája szélein, mindenütt 

 némi baritosodáson kívül főleg a budai márga elkovásodása képében. 



Jegyzetek a magyarországi eocénkorű tüskebőrűek 



faiiaájához. 



Irta: Vogl Viktor dr. 



Az eocénben az endociklikus (reguláris) tüskebőrűek az exocikliku- 

 sokkal szemben már lényegesen tért veszítenek, úgy Franciaországban, 

 Algírban, Tuniszban, Egyiptomban, mint Felsőolaszországban és a déli 

 Alpokban. Ha a magyar eocénből előkerült echinida anyagot szemléljük, 

 az endociklikus echinidák alárendelt szerepe talán még fokozottabb mér- 

 tékben feltűnik. Erdélyben a reguláris echinidák még gyakoribbak Nem 

 ritka cidaris-tüskék mellett vázak is találkoznak, és például a Leio'pedina 

 Samusi Páv. is elég gyakori. Nem ritka azonkívül a Coelojpleurus coronalis 

 Klein (a magyar irodalomban equis Ag.) s elég gyakran fordul elő az az 

 echinida is, melyet Koch A. Psammechinus Gravesi DES.-nak említ, mely 

 azonban talán inkább valami Echino'psis vagy Hehertia-ia.}, de semmiesetre 

 sem Psammechinus, mint erre már Cotteau^ is utalt. Mindent összevéve 



^ CoTTBAU: Echinides eocénes II. p. 629. 



