Træk af Norges ældste bebyggelse. 
Af A. W. Brøgger. 
Q 
I det herlige digt ,Dei gamle fjell i syningom er altid eins å sjå" 
har Ivar Aasen givet en folketro et skjønt, almengyldigt udtryk. Saa 
vakkert dette udtryk end er, lige saa godt ved vi jo alle, at det er 
bare et udslag af menneskeaandens elementære trang til at bo trygt 
paa sin jord, og at naturen selv er saa inderlig ligegyldig for denne 
tro. Vi kjender fra vor egen tid jordskjælvene fra Mont Pelée og 
San Francisco, og spørger vi geologerne, saa faar vi vide, at den jord 
vi bor paa er som en evig skiftende uro; om tusener af aar engang 
vil den langsomt kjøles og ligegyldig for menneskekultur og menne- 
skeverk stivne til; bli ubeboelig, ødelægges og som led i noget andet 
maaske begynde fra nyt. Uforanderligheden blir det nok smaat be- 
vendt med; og spørger vi geologerne lidt om denne krog af jorden vi 
kjender bedst, det vi kalder Norge, saa fortæller de os at det er nok 
ikke saa længe siden, at her saa anderledes ud, at der var en tid, 
hvor landet laa tynget af vældige ismasser, saa tykke som en 1000 
meter paa sine steder, eller tre gange Holmenkollens høide. Denne 
tid, der kaldes istiden, har man beregnet at ligge ikke saa langt 
tilbage. De forskjellige tal svinger mellem 10 tusen og 30 tusen aar. 
Men hvis jorden er henimod 100 millioner aar gammel, som enkelte 
fysikere har beregnet den til, saa er jo selv 30000 aar en forsvindende 
liden del, bare en liden sceneforandring i det store skuespil. Og det 
er ikke mere end en 9 å 10000 aar siden havet stod op til omtrent 
60 meter ved Kristiania, hvoraf vi altsaa kan skjønne, at i den tid laæ 
det meste af det vi nu kalder Kristiania under vand. Landet har 
hævet sig siden den tid. Og spurgte vi lidt mere endda, saa vilde 
geologerne kunde fortælle os at dette er det mindste. Der laa engang 
en vældig vulkan i Kristianiafjordens centrum, omtrent der, hvor 
Tofteholmene nu ligger; og den sendte sine lavastraaler bort til Hol- 
Naturen 1907. 1 
