46 
og sandsynligvis samtidig med denne granen. At der kan have været 
en ubetydelig tidsførskjel er selvsagt; det er jo klart at furuen f. eks. 
har naaet tidligere til Kristianiafeltet end til Nordland. Gunnar 
Andersson har for Sveriges vedkommende sammenfattet dette 
saaledes : 
| Syd-Sverige KAST Nord-Sverige 
Bøk | Gran Gran Gran 
pan —Littorinasænkningens maximum. 
Ek Ek ug Furu |-Ancylussjøens overgang til saltvand. 
| Feda 
Furu Furu Furu p ? Største udbredelse af ancylussjøen. 
vegldaiddlede. febn ne 
0 NE 
Birk Birk Birk (2?) |Is 
pr En 
bi 
rd | * * 
Dr 1 Is —s8altvandet i det baltiske bækken 
PO å å blir til ferskvand. 
eg 
Is — Den senglaciale sænknings maximum. 
Man ser heraf, hvorledes Nord-Sverige ikke egentlig berøres hver- 
ken af ek eller bøk ,og videre, hvorledes Mellem-Sverige neppe heller 
har faaet bøken i forhistorisk tid. Den klassiske række: birk, furu, 
ek, bøk gjælder saaledes i sin fulde udstrækning kun for Skaane— 
Gøtaland, og rækken birk, furu, ek for Svealand. Vi kan paa forhaand 
gaa ud fra, at forholdene har været omtrent ligedan i Norge; men 
det gjaldt nu at faa rede paa saa nøiagtigt som muligt, hvorledes. 
Biytt, Holmboe, o. a. har paavist, hvorledes rækkefølgen i 
Norge har været, og har derunder godgjort, at eken har havt en 
ganske anden udbredelse end nutildags. Nu ved vi, at vor ældre sten- 
alder falder i varmetiden og dens maksimum, at den er samtidig med 
Danmarks kjøkkenmøddinger, hvor ekekullene var en hovedbestanddel 
i fundene. Vi har da et sandsynlighedsbevis for at forholdene ogsaa 
i dette stykke har været som i Danmark. Sommertemperaturen var 
over 2" C. høiere end nutildags, klimatet var atlantisk, forholdene saa- 
ledes saa gunstige som mulige for de kuldskjære løvtrær. Vi kan 
altsaa gaa ud fra, at eken i ældre stenalder har været hovedbestand- 
delen i skogene i det sydlige Noreg. ,Eken (Quercus pedun- 
culata) er i vore dage kun lidet udbredt i Norge og synes desuden 
