47 
at være i aftagende; den gaar vistnok i det østlige op til Mjøsen 
(60" 45") og paa Vestlandet til Nordmøre (62” 55'), men den stiger 
neppe nogensteds op til en større høide end 320 m. o. h.* (Wille). 
Som skogdannende træ er eken knyttet til kystklima og silurtrakter ; 
især er dette vigtigt ved dens forhold til furuen, idet denne just 
har en tendens til at søge væk fra kysten.  Furuen var i Norge 
selvfølgelig tidligere indvandret end eken og havde allerede et over- 
legent herredømme i landet, da eken begyndte at indvandre. Naar 
det da erindres, hvorledes de forskjellige betingelser har været, er det 
troligt, at eken i ældre stenalder har dannet skøge i 
kystbæltet ved Kristianiafjorden og vestover langs 
kysten, videre ved Mjøsens bredder, men neppe langt ind i landet paa 
nogen kant, og sandsynligvis heller ikke saa langt op som til det trond- 
hjemske. Det største areal har furuen og delvis birken indehavt. 
Den har klædt fjeldene overalt i det søndenfjeldske, har gaaet op til 
12—1300 meter, hvor den nu kun naar 8—900 meter o. h. Just inden- 
for det omraade, hvor disse ældre stenaldersmennesker levede, just her 
var eken dominerende og i følge med den Norges rigeste flora, saasom 
løn, svartor, lavlandsbirk, hagtorn, ask, alm, vild apald, barlind, lind 
og endnu en række urteagtige planter og kryptogamer. At alle de 
her nævnte trær har fulgt med er ikke bevist, men sandsynligt. Der 
findes intet virkeligt middel til at bevise dette. Kjøkkenmøddingerne 
indeholdt foruden en hovedmasse af ek, ogsaa kul af birk (sandsynlig- 
vis Betula odorata), alm, asp, svartor, hassel, pil og ask. Men her 
skal det merkes, at materialet, kun omfatter de ved bopladsen til ild 
benyttede træsorter, og altsaa ikke giver et fuldstændigt billede af 
datidens planteverden. Alligevel synes det berettiget at slutte, at de 
fleste af de nævnte arter har fulgt i det store og hele samtidig med 
hovedtræet. Det billede vi herved faar af kyststrækningerne ved Kri- 
stianiafjorden blir da væsentlig forskjelligt fra det nuværende: aabne, 
lyse ekeskogtrakter ved fjorden, tiltagende i tæthed indover mod lan- 
det; en underskog af løn og svartor og paa gunstigere steder lind, 
barlind o. s. v. Dr. Andr. Hansen har forsøgt at rekonstruere 
plantefølget i noget senere tid, og har da udviklet, hvorledes de jord- 
dækkende planter, særlig merian-følget (Origanum vulgare) har vandret 
netop ad de lyse, aabne løvskogstrækninger. Indover i landet, i de 
store dalstrøg og opover fjeldsiderne, særlig i det østlige Norge, kan 
vi være temmelig visse paa at furuen har havt overherredømmet. Det 
er nemlig en almindelig iagttagelse, at furuen i høifjeldstrakterne er 
