81 
Flogrogn* og andre ikke-snyltende blomsterplanter 
i kronen af norske løvtrær. 
Af Jens Holmboe. 
I alle skildringer af de tropiske urskoge fremhæves epifytvege- 
tationen som noget af det, der især bidrager til at give landskabet dets 
frodige karakter. Med navnet epifyter mener man planter, der lever 
oppe paa andre, helst paa trær og større buske, uden at hente sin 
næring fra vertplantens legeme. Heri afviger de fra snylteplanterne, 
med hvem de ikke sjelden forveksles. 
I urskogene er pladsen paa skogbunden sterkt optaget og over- 
skygget. Der opstaar derfor en kamp mellem de enkelte planteformer 
om at naa op til lyset; dette maal naaes paa forskjellig vis af de tæt- 
voksende klatreplanter og af epifyterne, som danner frodige ,hængende 
haver” oppe i de høie trækroner. Navnlig i visse dele af Amerika er 
epifytvegetationen meget rig. paa arter, og især er bregnerne samt 
familierne Araceae, Orechidaceae og Bromeliaceae sterkt 
repræsenteret. Alle de meget forskjellige eiendommeligheder i disse 
planters bygning, som sætter dem istand til at udvikle sig under de 
fra det sedvanlige saa afvigende livsvilkaar, har den bekjendte tyske 
 plantegeograf A. F. W. Schimper gjort til gjenstand for indgaa- 
ende studier. 
Naar overhovedet i urskogen høiere planter i saa stor udstrækning 
kan optræde som epifyter, skyldes dette først og fremst luftens store 
fugtighed. I vort klimat, hvor faren for udtørring er saa langt større, 
er det blot lavere planter, navnlig mos, lav og alger, der regel 
mæssig og i større mængde klæder træstammerne. Men ogsaa 1 
Europa træffes leilighedsvis ikke faa blomsterplanter og breg- 
ner som epifyter paa trærnes stammer og høit oppe i deres luftige 
kroner. Efterat E. Loew (1891) for Nordtysklands vedkommende og 
V. B. Wittrock (1894) for Sverige havde paavist, at uventet tal- 
rige arter kan optræde paa denne maade, og at der til disse planters 
epifytiske forekomst knytter sig flere interessante økologiske spørgs- 
maal, har man i stadig flere lande begyndt at gjøre iagttagelser 
derover. 
Længe før botanikerne havde begyndt at skjænke vor epifytvege- 
tation nogen opmerksomhed, var enkelte af dens arter landbefolknin- 
gen vel bekjendt. At trær kunde vokse oppe i kronen af andre trær, 
Naturen 1907. 6 
