82 
fandt man saa lidet stemmende med naturens sedvanlige orden, at 
man tillagde de epifytiske trær overnaturlige egenskaber. Særlig om 
»flogrognen" — saa kalder man over store dele af Norge de epifytiske 
rognetrær — har der dannet sig en mængde overtroiske forestillinger. 
Et stykke af en flogrogn blev tidligere almindelig, ja bliver paa sine 
steder maaske den dag idag, anseet som et af de sikreste midler til 
værn mod alle onde magter. En lignende stilling i folketroen indtager 
i Tyskland epifytiske eksemplarer af hyld (Sambucus nigra). 
Enkeltvis finder man epifyter i alle dele af vort land, hvor der 
overhovedet vokser trær, men alene i de sydlige, lavere dele optræder 
de mere regelmæssig. Stort seet kan det siges, at de er indskrænket 
til den del af Norge, som Axel Blytt har kaldt de kuldskjære løv- 
trærs region. — Straks man fra sletterne i Aker og Bærum eller fra 
bunden af sydkystens dalfører overskrider den oftest skarpe grænse 
mod de høiere liggende barskogstrakter, forsvinder epifyterne næsten 
fuldstændig. I lavlandet østenfjelds foregaar der mangesteds en haard 
kamp mellem ung opvoksende gran og de tiloversblevne rester af ældre 
tiders løvskog; disse sidste taaler ikke den sterke skygge, som granen 
giver, og gaar en langsom, men sikker undergang imøde. Netop paa 
stammen og i kronen af disse til døden viede veteraner har epifyterne 
en af sine kjæreste voksepladse. Ogsaa i de mørke alléer og parke af 
hundredaarige løvtrær, som navnlig er at finde ved gamle herresæder, - 
er der gjerne store mængder af epifyter. 
Som Wittrock har vist, er epifyterne især talrige i to adskilte 
niveauer paa trærne, nemlig dels paa den laveste del af stammen og 
dels i vinklerne mellem kronens nedre hovedgrene; derimod mangler 
de gjerne paa den mellemliggende del af stammen. Enkelte af de 
mest nøisomme arter, saasom de to bregner Hymenophyllum 
peltatum og Polypodium vulgare, kan ogsaa vokse ude 
paa selve grenene, med sine krybende rodstokke fæstet i det spar- 
somme muldlag, som findes der. 
Den jord, som tjener epifyterne til næring, bestaar for en væ- 
sentlig del af formuldet løv og bark. Hvor større grene er afbrukket 
eller — som det ofte sker i alléer o. 1. — saget af ved menneskehaand, 
trænger let fugtighed ind i veden og bringer denne til at smuldre hen. 
Herved fremkommer ofte fortrinlige voksepladse for epifyter. De 
mineralske bestamddele af mulden udgjøres væsentlig af fin jord, som 
vinden har ført op i trærne; af regnvandet vaskes denne gjerne ned 
i vinklerne mellem hovedgrenene. 
