85 
ningsmaader, som ovenfor er sammenfattet under navn af ,passiv spred- 
ning*. Hvor forskjellige end disse ellers kan være, ligner de hver- 
andre dog deri, at de reproduktionsdygtige plantedele fjernes fra mo- 
derplanten ved hjælp af kræfter udenfor denne. 
Der turde herske enighed om, at den største del af de epifytisk 
levende planter spredes ved vindens hjælp. Loew, Willis og 
Burkill, Sabidussi og Magnin, som har undersøgt epifyt- 
vegetationen i henholdsvis Nordtyskland, England, Kårnthen og 
Frankrig, antager denne spredningsmaade for 46—356 "/, af de der 
fundne arter. Hos mange arter er frugter eller frø forsynet med vin- 
ger, fnok, frøuld eller lignende ,flyveredskaber* (løn, birk, gran, flere 
kurvblomstrede, m. fl.), andre har ganske smaa og lette, tildels næsten 
støvfine frø eller sporer. Men vinden transporterer uden tvil selv 
større og tungere frø i mængde op i trærne, og navnlig turde dette 
finde sted om høsten, naar løvet er faldt af og stormen derfor faar 
større magt inde i skogen. Sernander har fundet frø af talrige 
markplanter, deriblandt flere af vore epifyter, i det visne løv, som da 
hvirvles høit tilveirs. 
At spredning med vand for epifyternes vedkommende spiller 
liden rolle, ligger i selve sagens natur. Nogle faa eksempler paa en 
saadan transportmaade kjendes dog fra steder, som jevnlig er udsat 
for oversvømmelser. Saaledes fandt L. Geisenheyner ved Op- 
penheim i Rheinhessen sumpplanter som Phragmites com- 
munis og Epipactis palustris i kronen af nogle piletrær, 
som i flomtider havde staaet under vand, og R. Sernander omtaler 
lignende fund fra Mellemsverige. Paa den nedre del af stammen af 
nogle piletrær ved Frognerelven, lige ved Kristiania, har jeg tundet 
flere tusen unge frøplanter af svartor (Alnus glutinosa) under 
saadanne omstændigheder, at de uden tvil maa være fremvokset af frø, 
som under vaarflommen har fæstet sig i barkrevner. 
At mange dyr virksomt bidrager til spredningen af forskjellige 
slags plantefrø, omtales allerede af enkelte oltidsforfattere. Fra De 
Candolle's tid skjelner man mellem ,endozoisk* og ,epizoisk" 
spredning. Med det førstnævnte navn betegner man det forhold, at 
fugle og andre dyr med sine ekskrementer udspreder spiredygtige frø, 
som de har fortæret, mens man til den anden gruppe henfører de ll 
fælde, hvor frøene under transporten ved hjælp af kroge, klæbrigt slim 
etc. har været fæstet til dyrenes ydre. Under navn af ysynzoisk spred- 
