87 
gammel mosgroet alm 1.3 m. over marken. I barksprækker dels paa 
samme træ, dels ogsaa paa ask, birk, ek og furu i omegnen af Kri- 
stiania, har jeg derimod oftere fundet fastkilet furukongler, skal af 
hasselnødder, avner af havre, m. m. — Myrernes virksomhed som spre- 
dere af plantefrø er navnlig studeret af Sernander. Blandt de 
arter, hvis frø eller frugter, ifølge iagttagelser af ham og andre, trans- 
porteres af myrer, er ogsaa flere norske epifyter. 
Epifyterne er talrigst ganske lavt nede paa trærne, og allerede i 
en høide af 3 m. begynder de at aftage sterkt. Ovenfor 5 m. træffer 
man dem kun ganske enkeltvis. — Selv saa høit som 12 å 15 m. over 
marken er der dog ved Smibøl i Aas fundet en ,flogrogn" i kronen 
af et asketræ. 
Af ovenstaaende vil fremgaa, at en meget stor del af vore epifyter 
er udrustet med fortrinlige spredningsorganer. En nærmere gransk- 
ning af listen over de fundne arter viser dog snart, at det ogsaa maa 
afhænge af andre forhold, hvilke arter der i naturen optræder som 
epifyter. 
Uden at være udrustet med særlige spredningsmidler, hører 
Galeopsis Tetrahit til vore aller almindeligste epifyter, hvad 
der let forklares ved dens sjeldne evne til at trives paa tørre og muld- 
fattige steder. Omvendt er et saa almindelig udbredt træ som furuen 
endnu ikke iagttaget som epifyt, hverken i Norge eller Sverige, og blot 
et eneste fund af den kjendes fra Mellemeuropa. Granen, som i spred- 
ningsbiologisk henseende maa stilles ved siden af furuen, er derimod 
ikke sjelden som epifyt; gjentagne gange har jeg desuden seet saavel 
hele kongler som løse frø af furu i den muld, som samler sig i trærnes 
grenvinkler. Antagelig maa derfor furuen i en eller anden retning 
mangle evnen til at udvikle sig under de tarvelige livsvilkaar, der 
bydes den som epifyt. 
Som Wittroek har fremholdt, stilles der navnlig tre krav til 
de planter, der optræder som epifyter: 
I. De maa ikke være for ømfindtlige ligeoverfor tørke. Frem- 
foralt gjælder dette dem, der vokser paa barken af grenene udenfor 
grenhjørnerne. Naar Polypodium vulgare formaar at holde 
ud der, er det utvilsomt netop fordi den har en merkelig evne til at 
overleve endog længere tørkeperioder, hvad Wittrock indgaaende 
har studeret. Allerede Simon Paulli omtaler den 1648 i sin 
» Flora Danica" som en almindelig epifyt. 
