88 
2. De maa kunne nøie sig med mindst mulig muld. Det 
er i høi grad overraskende, hvorledes flere epifytiske trær og buske 
kan vokse op og udvikle sig til blomstringsdygtig alder uden adgang 
til større muldmængder end, hvad der har samlet sig oppe i trækro- 
nerne. Dog vokser de største ,flogrogne', som jeg har seet, paa trær 
med hul stamme, gjennem hvilken deres rødder har trængt ned i jord- 
bunden nedenfor. Fra det øieblik, da de har naaet did ned, sker ikke 
ernæringen længere paa epifytisk vis. 
3. De maa kunne taale ganske sterk skygge. Denne evne 
mangler i regelen de mere udprægede tørkeplanter, og dette er utvil- 
somt den vigtigste aarsag til, at disse er saa sparsomt repræsenteret 
i epifytvegetationen. 
Sammenligner man de lister over epifytvegetationen, som nu fore- 
ligger fra adskillige lande i Nord-, Syd- og Mellemeuropa, vil man 
finde, at en paafaldende stor del af arterne overalt er de samme. Naar 
hensyn tages til den store afstand mellem de undersøgte steder, synes 
det at være en ganske vel begrænset gruppe af blomsterplanter, der 
formaar at indrette sig efter epifytisk levevis. Særlig stor lighed er 
der mellem epifylisterne, naar man ikke regner de arter med, som blot 
er fundne lavt nede paa træstammerne eller i ,hovedet" af gamle pile- 
trær. Her kan der nemlig samle sig saa meget jord, at livsvilkaarene 
ikke bliver væsentlig forskjellige fra dem nede paa marken. 
Ogsaa ved at sammenligne epifytvegetationen med den plante- 
vekst, som optræder paa ruiner, høie mure og lignende, vil man 
finde fremtrædende lighedspunkter. Er der end paa slige steder ofte 
lidt mere muld end i trækronerne, vil faren for udtørring i regelen til 
gjengjæld være mindst lige stor som der. Lysforholdene veksler vist- 
nok adskillig i de enkelte tilfælde, men sedvanlig mangler dog den 
sterke skygge, som gjør det umuligt for de fleste udprægede tørke- 
planter at holde ud oppe i trækronerne. Ruinvegetationen faar 
derved almindelig større lighed med den plantevekst, som udmerker 
tørre bakker og berg. OQgsaa paa mure og ruiner vokser der mange 
arter med vingefrugi, fnok, støvlette frø, bær og lignende. At f. eks. 
rognen er almindelig paa slige steder, omtales allerede af A. J. 
Retzius (1806): ,Rönnen våxer, som bekant år, ofta i smala berg- 
skrefvor, i spruckna murar, kyrkotorn o. s. v.* 
Blandt vore epifyter er der 25 arter af trær og buske (medregnet 
risagtige smaabuske samt ,halvbuske*), 42 fleraarige og 16 én-toaarige 
