91 
yder en værdifuld tilvekst til vor geologiske litteratur. I særskilte af- 
handlinger har han behandlet Ekersundsbergarternes anvendelse i sten- 
industrien og det merkværdige forhold, at den sygdom som kaldes 
benskjørhed hos kvæget i Ekersundsegnen viser sig bundet til de 
strøg, hvor undergrundens bergart er fattig paa fosforsur kalk (Museets 
aarbog 1897); en nærstaaende bergartgruppe, Lofotens og Vesteraalens 
gabbrobergarter, har hr. Kolderup beskrevet i Museets aarbog 1898. 
EH Ro 
R. Miiller: Vildtet og Jagten i Sydgrønland. HW. Hagerups bog- 
handel, Kjøbenhavn. 
R. Muller, som siden 1875 har været ansat ved kolonierne i 
Sydgrønland, giver i denne omfangsrige, med understøttelse af Carls- 
bergfondet udgivne bog en livfuld og interessant skildring af jagten i 
Sydgrønland, saaledes som den drives af grønlænderne og af dei 
Grønland bosatte europæere. Bogen er, siger forfatteren skrevet af 
en jæger for jægere. Disse vil ogsaa høste megen glæde af at stifte 
bekjendtskab med bogen; thi forfatteren skildrer livligt og han er vel 
kjendt med de forskjellige jagtmetoder. Bogen vilde dog have vundet 
end yderligere i værd om forfatteren havde forstaaet begrænsningens 
vanskelige kunst ; nu virker den ved sine mange gjentagelser flere ste- 
der trættende. Det skulde saaledes være overflødigt at give en detal- 
jeret skildring af flertallet af forfatterens mange renjagter, baade de 
heldige og de uheldige. Læseren vilde sikkerlig ikke beklaget sig om 
han havde faaet lidt færre. Imidlertid er dette mindre væsentligt. 
Bogen er scm nævnt en skildring af den grønlandske jagt. Men 
den indeholder samtidig talrige biologiske oplysninger om vildtet, om 
dets forekomst og udbredelse i Sydgrønland, om dets vandringer, vekst, 
forplantning, dragt i de forskjellige aarstider o. s. v. Herved faar 
bogen værd, ikke alene for jægeren, men ogsaa for zoologen, som vil 
studere Sydgrørlands høiere dyreliv. Med stor interesse vil man 
læse om forfatterens vellykkede forsøg i 1890 med at overføre den 
grønlandske rype til Færøerne, hvor den nu synes at have udbredt sig 
til flere af øerne. Vort vestlands lave lyngbevoksede øer er fattige 
paa vildt. Da deres natur i flere henseender minder om det skotske 
høilands, har man gjentagne gange forsøgt at overføre til dem det for 
dette karakteristiske vildt, grousen. Hidtil dog forgjæves. Skulde 
det imidlertid ikke være umagen værd paany at gjøre et forsøg og 
da efter den af R. Miiller anvendte metode ? JB 
