101 
blev fundet at være forskjellig fra de tidligere kjendte, saa gav man 
den uden videre et eget navn. Man brød sig ikke om først at under- 
søge, hvorvidt dens eiendommeligheder blot var overfladiske og di- 
rekte fremkaldt af de naturforholde, hvorunder det enkelte individ 
havde levet, eller om de stod i sammenhæng med dybere indgribende 
strukturforskjelligheder, der gaar i arv til afkommet. Hver forfatter 
kaldte planterne efter sin personlige smag; i de fleste tilfælde tog 
navnene hensyn til de karakterer, der ved en flygtig betragtning faldt 
mest i øinene, men som ikke derfor behøvede at være særlig vigtige. 
Ofte var navnene lange og tungvindte og indeholdt igrunden en hel 
liden sammentrængt beskrivelse af vedkommende plante. Efterhaan- 
den opstod herigjennem en forvirring, som det ikke var hvermands 
sag at finde rede i. Planter af meget forskjellig systematisk værdi 
opførtes som jevnbyrdige; ofte kunde de forskjellige botanikere kalde 
samme plante med lige mange forskjellige navne, der ingen lighed 
havde med hverandre, ligesom de kunde anvende samme navn om de 
forskjelligste planter.") 
I denne augias-stald udførte Linné et rydningsarbeide, som for 
alle tider vil sikre ham en fremragende plads blandt videnskabens 
stormænd. Han undersøgte nøie de enkelte planter og fandt, at de 
kjendetegn som det især kom an paa, naar man skulde afgjøre, hvilke 
planter der hører nærmere eller fjernere sammen, maatte søges i blom- 
stens og frugtens bygning. Hvor uhyre stort det arbeide er, som han 
her har nedlagt, vil man bedst forstaa, naar man hører ham selv oplyse, 
at han alene til første udgave af ,Genera plantarum" (1737) 
har ,examinerat och anatomicerat mehr ån 10,000 species florum, alla 
många gånger". I sit hovedverk, Species plantarum" (før- 
ste udgave 1753, anden 1762—63), gav han en oversigt over samtlige 
dengang kjendte plantearter og gjennemførte her for første gang sin 
geniale ,binære" nomenklatur, som meget hurtig trængte igjennem 
og nu overalt anvendes i den naturvidenskabelige litteratur. Prin- 
eipet for denne linnéiske nomenklatur er saa enkelt som vel muligt: 
hver plante- (og dyre-) art faar et navn, bestaaende af to ord, det første 
altid et substantiv, det andet oftest et adjektiv. Af disse angiver det 
førstnævnte, til hvilken slegt vedkommende plante hører, mens det 
1) Til Trifolium regnede man f. eks. foruden endel kløver-arter og nær- 
staaende ærteplanter (Medicago og Melilotus) tillige blaaveis, jordbær, bukke- 
blad (Menyanthes), gjøkesyre (Oxalis acetosella) og andre planter med 
3-koblede blade. 
