102 
sidst tilføiede navn er den enkelte arts særmerke. Saaledes er eks- 
empelvis Rubus fruticosus (bjørnebær), R. idæus (bringe 
bær), R. saxatilis (teiebær) og R. cehamæmorus (multer), for- 
skjellige arter af slegten Rubus; i bygningen af sine blomster og 
frugter viser disse planter vigtige lighedspunkter, mens de forøvrigt 
er temmelig forskjellige. Hvor stor overensstemmelse mellem de for- 
skjellige arter der skal til for at gjøre det berettiget at henføre dem 
til samme slegt, er et punkt, hvorom der neppe nogensinde vil kunne 
opnaaes fuld enighed mellem botanikerne. Meget vil her afhænge af et 
rent subjektivt skjøn. Hvor sikker Linné's takt var til her at finde det 
rette, forstaaes bedst, naar man hører, at den aldeles overveiende 
mængde af de planteslegter, som han i 1737 opstillede, fremdeles efter 
170 aars forløb almindelig anerkjendes som saadanne. For arternes 
vedkommende er vi nu naaet et skridt videre end Linné. De sidste 50 
aars undersøgelser (af Alexis Jordan, C. Nå geli, R. v. Wett- 
stein, Hugo de Vries, Hjalmar Nilsson og mange andre) 
har tilstrækkelig tydelig vist, at en mængde linnéiske arter, maaske 
de fleste, i virkeligheden er samlebegreber, som i sig indeslutter et 
større eller mindre antal vel adskilte og ved arv konstante typer af 
lavere systematisk rang. Alene af Rubus fruticosus —for at 
holde os til det nys nævnte eksempel — kjender man nu mere end 
1000 saadanne ,elementærarter*, af den almindelige lille Draba 
verna mere end 250 o.s.v. Men dette forringer ikke værdien af 
de linnéiske arter som et samlebegreb, der for oversigtens skyld er 
uundværligt og til mange slags brug, f. eks. ved skolernes under- 
visning, er fuldt tilstrækkeligt. 
Allerede Linné's koneise gruppering af dyr og planter i slegter 
og naturlige ordener viser tyaelig, at han har opfattet alt levende 
som hørende sammen i organiske ,riger*, hvor enhver art indtog sin 
bestemte stilling i forhold til de øvrige. Og at han endog har anet 
en virkelig udviklingssammenhæng i den organiske verden, 
fremgaar klart af forskjellige udtryk i hans senere verker, f. eks. 
naår han betegner en plante som ,temporis filia", ,filia præcedentis* 
(d. e. datter af tiden, af foregaaende art) o.s.v. I sjette udgave af 
-Genera plantarum* (1764) fremsætter han den opfatning, at 
de fra først af skabte former senere ,efter arvelighedens love har 
frembragt flere former, end der oprindelig fandtes, men som dog 
ligner disse". Han bliver herved en veibryder for udviklingslærens 
