104 
vendelse, har han under denne rubrik anført ,Ubekjendt*, idet han 
synes at forudsætte, at vedkommende plante dog maa være i besiddelse 
af en eller anden skjult kraft. Lignende opfatninger kan man endnu 
støde paa i afsidesliggende trakter; saaledes er de fast indgroet i 
forestillingslivet hos grækere, tyrkere og andre orientalske folk. 
Linné var en af de første, som ved sin forskergjerning banede veien 
for den moderne naturbetragtning, at alt der har liv hører sammen til 
et afsluttet hele, som fortjener at studeres for sin egen skyld. I hvor 
høi grad dette nødvendig maatte forandre det tilvante syn paa livet, 
har vi nulevende mennesker vanskeligt for at sætte os ind i. Per- 
spektiverne forrykkedes, hvad der syntes stort blev smaat, den hele 
verden revolteredes. Fra at være tilværelsens midtpunkt, hvor- 
omkring alt andet dreiede sig, blev mennesket en art som alle de 
øvrige, et lidet skud ensteds oppe i kronen paa livets vidt forgrenede 
stamtræ. Linné veg end ikke tilbage fra en saadan konsekvens som 
at give mennesket dets særskilte videnskabelige artsnavn (Homo 
sapiens) og at henføre det til samme dyreslegt som chimpanzen 
(H.troglodytes); heri gik han videre end vor tids anthropologer, 
som kun anerkjender én nulevende art af slegten Homo. For men- 
neskenes syn paa tilværelsen betyder dette en omvæltning neppe mindre 
gjennemgribende end den, der voldtes ved Copernicus” opdagelse, 
at ikke vor jord er det faste midtpunkt, omkring hvilken sol, maane 
og stjerner gaar rundt, men at den i lighed med de øvrige planeter 
selv vandrer rundt solen efter evig uforanderlige love. 
Hovedmængden af Linné's verker behandler dyrs og planters 
systematik, men han var ikke som mange tror udelukkende syste- 
matiker. I en lang række forskjellige mindre afhandlinger af ham 
selv og hans elever — de fleste samlede i de 10 udkomne bind af hans 
Amoenitates academicae* — har han i korte antydninger 
beskjæftiget sig med adskillige moderne biologiske spørgsmaal, som 
først er blevet nærmere udredet i løbet af det 19de aarhundrede.  Sær- 
lig skal her nævnes, at det af forskjellige af hans udtalelser kan sees, 
at han har været inde paa lignende tanker som de digteren Goethe 
senere udformede i sin berømte ,metamorphoselære*, ligesom han paa 
plantegeografiens omraade i flere punkter indtog et saa fremskredent 
standpunkt, som vi først gjenfinder hos nyere forfattere efter 1870. 
Udtrykt i faa ord var det Linnés store fortjeneste, at han ved sit 
eksempel lærte naturforskerne, at det ikke var i de gamle græske og 
