105 
romerske klassikeres skrifter, men i den levende natur, man først og 
fremst burde søge kundskab om planter og dyr. Leonardo da 
Vinei's optræden i samme retning halvtredje hundrede aar tid- 
ligere kom ikke til at øve nogen nævneværdig indflydelse. Blandt 
det 19de aarhundredes botanikere er M. J. Schleiden en lig- 
nende repræsentant for den exakte og nøgterne naturiagttagelse. 
Linné hørte til de meget sjeldne mennesker, hvem naturen har 
udrustet med fremragende evner i de aller forskjelligste retninger. I 
sit lange arbeidsliv fandt han anledning til at beskjæftige sig med 
en utrolig mængde opgaver som produktiv forsker, som akademisk 
lærer, som leder af videnskabelige institutioner og som svensk borger. 
Og overalt, hvor han tog fat, har han sat varigt spor efter sig. Han 
var intet ensidigt fagmenneske, men i sandhed en harmonisk udviklet 
og helstøbt personlighed. Samtidige skildringer og breve viser, paa 
hvilken ligefrem og hjertevindende maade han omgikkes med sine 
elever, og hvor stor indflydelse han havde paa dem og andre, med 
hvem han kom i berøring. 
Hvad enten han skrev paa latin eller paa svensk, udmerkede 
Linné sig ved sin velformede, klassiske stil. Hans fremstilling er 
koneis og djærvt malende, hans sætninger korte og knappe, uden 
overflødige ord.*) Som den nylig afdøde svenske litteraturhistoriker 
Osear Levertin har udtrykt det, var Linné ,som prosaskrift- 
stållare en diktare, i hvilkens framstållning psalmistens upphojdhet 
våxlar med idyllikerns naturglådje och sagoberåttarens fantasilek. 
Han år en diktare, som vår litteraturhistoria i den egenskapen borde 
skånka ett hedersnamn, dårfor att allt hvad han skrifvit — utom det 
rent fackvetenskapliga — bår prågeln af en framstållningskonst, som 
år hans och endast hans, och som i detta sekel ifråga om flödande 
1) Som prøve paa hans stil hidsættes her et brudstykke af den tale, hvor- 
med han i 1739 nedlagde præsidiet i det svenske , Vetenskapsakademi*: 
4 Vi hafvom ej fått den styrka som Elefanten, men vettet lårt tåmja den 
starkaste. 
Vi hafvom ej fått framfötter att grafva genom jorden som Mullvaden, men 
eftertanken lårt genomgrafva hårda hålleberget. 
Vi hafvom ej fått fenor och spof som Fiskarne, dock har vår hjårna lårt 
oss simma till bågge Indierna. 
Vi hafvom ej fått vingar som Foglarne, dock har utråckningen lårt oss 
taga ner foglen utur Skyen. 
Vi hafva ej fått ögon skarpa som en Lo, men omtanken lårt genom tuben 
se flåckar i planeterne och genom microscopen se ådror i lusen.* 
