109 
begyndelse og snart sees over redens rand hunnens hale og næbspids 
rage frem. Det støiende liv stilner for en kort tid, legen er indstillet 
og byggetravlheden er over. Men medens hunnerne ruger, holder 
deres mager vagt og bringer dem ogsaa ofte næring. Stundimellem 
skiftes de ogsaa med hunnerne om rugningen, medens disse en kort 
stund faar anledning til at bevæge sig og søge føde. 
Kommer man i rugetiden ind i en skoegtrakt, hvor en graatrost- 
koloni har sine reder, blir det imidlertid snart livligt nok. Allerede 
før man er naaet hen til kolonien, hører man de nærmeste vagtposters 
aarvaagne sjaksjak! Snart stemmer flere og flere i med, saa støien 
vokser til en øredøvende larm. Luften dirrer af hannernes skarpe 
varselskrig. Mange hunner forlader ogsaa rederne og slaar sig sam- 
men med hannerne, for 1 fæliesskab med dem ved allehaande midler at 
forsøge at skræmme besøgeren bort fra redepladsen. Med skraldende 
skrig kaster de sig ned over den ubudne besøger og lader ofte sine 
ekskrementer regne ned over ham, et middel som ofte anvendes med 
det forønskede resultat overfor mennesker. 
Mod alleslags røvere inden dyreverdenen er den ogsaa stadig 
paa vagt. Blot en kat sniger sig ind mellem trærne, kommer straks 
hele kolonien i oprør, og maarens og gaupens vei gjennem en skog- 
trakt betegnes allerede paa lang afstand ved trostens iltre og truende 
skrig, og det samme opstyr volder rovfugle, kraaker og skjærer, naar 
disse viser sig i nærheden af trostekolonierne. 
Denne trostenes aarvaagne paapasselighed kommer ogsaa andre 
af skogens dyr tilnytte, og mange andre smaafugle slaar sig derfor 
gjerne ned i deres nærhed. Selv haren lytter opmerksomt til trostenes 
varselskrig og lader signalet gaa videre, idet den med et af sine bag- 
ben slaar haardt i marken, før den skyndsomt opsøger sig et skjule- 
sted. Ja selv den tamme kanin spidser ørene, naar graatrostens sjak- 
sjak ! lyder, og giver fodslag til tegn paa at den har opfattet signalet. 
At jægeren paa denne maade ofte hjælpes til at gjenfinde det tabte spor 
af et rovdyr er let forstaaeligt, og mangen gang vilde han uden tro- 
stenes hjælp ikke finde sit bytte; særlig gjælder dette gaupe og maar, 
som, naar de forfølges, gjerne søger skjul i de høieste trætoppe, hvor 
de gjemmer sig saa vel i det tætte bar, at det er umuligt fra skog- 
bunden at faa øie paa dem. 
Naar eggene i slutten af mai eller begyndelsen af juni klækkes, 
begynder igjen en travlere periode i trostekolonien. De i begyndel- 
