113 
samling af maaltrostreder anlagte i en saa ringe indbyrdes afstand 
som i dette tilfælde, da flere af rederne kun laa faa skridt fjernede fra 
hinanden. Det har heller aldrig senere lykkedes mig at konstatere 
noget tilsvarende paa det nævnte sted. | 
Maaltrosten vælger gjerne til redeplads smaagraner med tæt bar, 
men den lægger lige hyppig sine reder paa jorden, paa træstød og 
klippeafsatser eller ved foden af trær og buske. I tæt og kraftigt 
enerkrat ligger rederne hyppig midt inde i opret tæt ener, oftest i en 
halv mandshøide over marken. I Sandalen ved Bergen fandt jeg som- 
meren 1900 paa en bergskraaning 10 reder anbragte paa denne maade. 
De fleste af de i den forannævnte koloni paa Tvedteraas fundne reder 
var derimod anbragte paa klippeafsatser eller paa roden af gamle 
oldertrær. 
Selve rederne er hos maaltrosten smukkere end hos de øvrige 
norske arter af denne slegt. Underlaget bestaar ligesom hos de andre 
arter gjerne af smaakvister og rødder, ofte af lyngarterne, men hoved- 
materialet er mos, som den gjennemvæver med fine rodtrævler. Det 
eiendommeligste ved maaltrostreden er dog udforingen, som nemlig 
bestaar af en fast sammenkittet masse af raadnende trærester, blandet 
med jord, hyppig med lerjord. Naar disse materialer er tørret, hærd- 
ner de til en fast masse, der beklæder hele redens indre hulning. 
Noget tilsvarende findes ikke hos nogen anden norsk trosteart, og dette 
alene er derfor tilstrækkeligt til at skjelne maaltrostreden fra alle de 
øvrige arters reder. Randen er i regelen smukt udformet og belagt 
med fine rodtrævler og mos. Ofte er ogsaa lav anvendt til redens 
udvendige udstyr. 
Eglægningen begynder ved Bergen regulært i slutningen af april 
eller i begyndelsen af mai, men i enkelte reder kan man finde eg alle- 
rede i begyndelsen af førstnævnte maaned. Den tidligste eglægning 
har jeg ved Bergen noteret 4de april i en rede paa Tvedteraas 1898. 
I en rede fundet Ste mai sammesteds var ungerne henved en uge 
gamle. 
Eggenes farve afviger betydelig fra alle de andre trosters.  Grund- 
farven er rigtignok omtrent den samme, nemlig smukt blaagrøn, men 
flekkerne er meget mørkere, næsten sorte, og bedre begrænsede, og de 
findes langt mindre tæt fordelte udover den glatte skalflade. De er i 
regelen tættest samlede omkring den butte ende. 
Med hensyn til ungernes opfodring og pleie, saa finder vi hos 
Naturen 1907. : 8 
