122 
7de eller 6te aarhundrede f. Kr. finder vi fuglen for første gang afbil- 
det. Det er dog først hos perserne at den fik en større betydning, 
som et ,helligt" væsen, et ,aandevæsen*. som til gunst for mennesket 
kjæmper mod de onde aander. 
I den gammelpersiske lovbog Bun-Dehesch heder det: Hanen 
skal være fiendtlig mod dæmonerne og troldmændene, en hjælp for 
hunden. Den skal holde vagt over jorden, som om der ikke fandtes 
nogen hyrdehund og nogen hushund. Loven siger: naar hund og hane 
strider mod troldene, da gjør de dem svage, som ellers plager menne- 
sket og fæet. Og derfor, siger man ogsaa, ved hanen og hunden blir 
alle det godes fiender overvundne, deres stemmer ødelægger det onde. 
Den fra østen indførte fugl var for oldtidens persere et over- 
ordentlig vigtigt husdyr, som fortryllede de onde aander og holdt dem 
borte fra deres boliger. Dens allerede før solopgang klart lydende 
stemme var for disse mennesker, som sukkede under frygten for aan- 
derne, et beroligende raab, et vidnesbyrd om aarvaagenhed og kamp- 
lyst, en fortrøstningsfuld meddelelse om, at de skulde blive befriede 
for nattens dunkle sorger. Som en saadan hjælper mod troldene og 
de onde væsener blev den holdt overalt paa gammelpersernes gaarde. 
Herfra kom hønsene over Lilleasien til de græske øer, hvor den ifølge 
Victor Hehn for første gang blir omtalt af Theognis, en digter, som 
levede i anden halvdel af det 6te aarhundrede f. Kr. Hos grækerne 
blev den ,persiske fugl" — for spøg kunde den ogsaa kaldes ,væk- 
keren" — for en del berøvet sin fetischagtige karakter og udnyttet 
som husdyr, den blev dog ogsaa anvendt som oflerdyr. 
Over Nedreitalien kom den til romerne, for hvem den tamme 
fugl, som syntes at trives godt i fangenskab, var en meget kjærkom- 
men gave. I alle vigtigere offentlige anliggender, hvor den enkelte 
ikke vovede at tage ansvaret, søgte man ved hjælp af fugleflugten og 
af slagtedyrenes indvolde at faa vink fra guddommen om det fremtidige. 
Da var det overordentlig bekvemt, istedet for augurer, som ikke altid 
var at faa tag i, naar man ønskede det, at føre med sig i et bur en 
fugl, som man mente var beaandet; i den havde man saaledes naar- 
somhelst til raadighed en ufeilbar spaamand. Saa ofte man behøvede 
det, stillede hønsepasseren, pullarius, fuglene paa prøve, idet han 
strøede foder foran dem. Spiste dyrene graadigt, var det et gunstigt 
tegn for det planlagte foretagende. Viste de derimod ulyst til at 
spise, mente man af fetisehdyrene at kunne slutte, at guddommen, som 
