130 
de bevirker i den lysmasse, som gjennem og forbi dem strømmer mod 
øiet. Vi ligesom ser gjenstandene mod den klare dag. 
I stedet herfor sætter S. & Z. gjenstandene under saadanne lys- 
forhold, at de virker som om de var selvlysende paa mørk baggrund, 
som stjerner paa nattehimlen. Og de har indrettet sig paa følgende 
maade (fig. 1). Fra en meget sterk lyskilde, sollyset eller en elektrisk 
buelampe paa 15—25 ampere, sendes ved et linsesystem (a) en ganske 
spids straalekegle (b) fra siden ind paa den gjenstand, som skal under- 
søges og som maa befinde sig i et gjennemsigtigt medium som glas, 
vand o. 1. De smaadele (c) som rammes af lyset, blir nu, idet de 
reflekterer og afbøier lyset, synlige ved de lysfænomener, som fra 
dem naar mikroskopets linsesystem (d), og de tegner sig saa meget 
kraftigere, som de viser sig paa mørk bund, da det direkte lys fra lys- 
kilden ei naar op i mikroskopet. 
a h ens 
Ganske paa samme maade ser man de yrende støvgran belyst, 
naar man fra siden betragter en solstraale der falder ind 1 værelset. 
De nævnte forskere kom først ind paa dette princip da de holdt 
paa at undersøge saakaldt guldrubinglas. Farven i dette skyldes til- 
blanding af metallisk guld, men i saa fint fordelt tilstand, at de enkelte 
korn ei er at opdage selv ved undersøgelse af meget tynde plader med 
de sterkeste forstørrelser. Og opløst forekommer guld ikke i glas. 
Af forholdet mellem vægten af det farvede glas og det anvendte 
guld samt antallet og afstanden af de lysende guldpartikler kunde 
Siedentopf og Zsigmondy beregne disses gjennemsnitsstør- 
relse; de fandt dem helt ned til mellem 0.25 og 0.006 p., altsaa i Jiden- 
hed langt udenfor eller nedenfor, hvad der lader sig iagttage med 
mikroskopet paa vanlig vis. 
Denne nye metode er derfor med rette kaldt den ultra- 
mikroskopiske (eller submikroskopiske) metode. 
Vi faar her at gjøre med maal saa smaa, at selv den sædvanlige 
