131 
mikroskopiske maalenhed, |. = /1000 mm., blir for plump, og ved 
disse undersøgelser benytter man da heller */;000000 mm., I mp (milli-p.) 
eller pp. som den skrives. 
En ting maa vi imidlertid her være opmerksomme paa: den 
ultramikroskopiske metode — lad os kalde den ultrametoden — gjør 
vistnok de smaa stofdele synlige, men den gir ingen afbildning 
af dem. Hvad den viser, er kun de ved afbøining og reflektion frem- 
komne lysfænomener, der ytrer sig som straalende punkter, skiver 
Og ringe, ofte med forskjellige farver 1 et høist malerisk vekselspil. 
Betingelserne for, at disse fænomener kan fremkaldes, er først 
og fremst en kraftigst mulig belysning, der maa være saa meget 
sterkere, jo mindre de dele er som skal gjøres lysende; dernæst en vis' 
forskjel i lysbrydningsevnen hos stofdelene og det omgivende medium ; 
endvidere maa disse fine dele ligge saa pas langt fra hverandre, at de 
af dem fremkaldte lysende ringe, skiver eller punkter (>: tversnittene 
af de fra disse udgaaende lyskegler) ikke løber i hverandre, men sees 
hver for sig; og endelig er der selv med det sterkeste sollys et lavmaal 
for størrelsen af de dele, som overhovedet kan gjøres synlige, dette 
- lavmaal ligger omtrent ved 6—1 mp. 
Mens saaledes de mindste mikrosko piske gjenstande i alle 
fald maa maale 250 mp, naar den ultramikroskopiske under- 
søgelse ned til 6—1 my. (ultramikroner). Men ingen tviler paa, at der 
ogsaa under dette maal gives end finere dele. Og i visse opløsninger 
fremkalder selv den sterkeste ultramikroskopiske belysning kun et dif- 
fust lysskjær, antagelig af uendelig fine amikroskopiske ,ami- 
kroner". Først nedenfor denne grænse, hvor det intenseste sollys 
ei formaar at bryde mørket med et diffust lysskjær, har vi det optisk 
tomme. 
At metoden fordrer et ganske fint optisk og i det hele teknisk 
apparat er selvsagt. Det er fra først af og i sine hovedtræk kon- 
strueret af Zeiss, med enkelte ændringer senere af andre; men det 
vil føre for langt her at gaa ind paa dette. Undersøgelsen af ,større" 
gjenstande som bakterier, endog hele celler er bleven adskillig lettet, 
efter at man til ultrametoden har lært at anvende en ændret form af 
»dunkelfeld*-belysningen, der medfører endel tekniske bekvemheder. 
Denne betydelige udflytning af grænsen for det synlige har alle- 
rede udvidet vor indsigt og forstaaelse af flere forhold i natur- 
videnskaben, uventet nok ogsaa paa felter, som ei skulde antages at 
kunne underkastes saadan optisk granskning. 
