132 
Særlig har prof. Raehlmann i Weimar ved udstrakt brug af 
ultrametoden bragt mange nye og interessante kjendsgjerninger for 
dagen. 
Raehlmann gav sig først til systematisk at undersøge en 
række naturlige plantefarvestoffe i vandige opløsninger, alle fuldt 
klare og gjennemsigtige og med samtlige de egenskaber man tillægger 
»egte opløsninger", 1 hvilke altsaa selv den sterkeste forstørrelse ei 
kan paavise uopløste dele. 
Ganske væsentlig ændredes her billedet ved ultrametoden. De 
fleste af ,opløsningerne" viste sig at indeholde masser af fine smaa- 
dele af farvestoffet, dels i finkornet, dels i støv- eller røglignende for- 
deling — altsaa som suspensioner —; kun i et mindre antal var væd- 
skerne , optisk icmme", viste sig ogsaa ved ultrametoden som ,egte* op- 
løsninger. Vi har her den rent optiske bekræftelse paa, at de gjængse 
forestillinger om begrebet opløsning nok trænger den revision, som 
ogsaa fra andet hold har været antydet. Alle disse farvekorn viser 
sig nu som selvlysende med sin bestemte farve, saa de altid kan 
gjenkjendes og holdes ud fra hverandre. En del af de anvendte op- 
løsninger indeholder kun en enkelt slags farvekorn, men flere af dem, 
ogsaa som ,kemisk rene" stoffe anseede, viste 2—4 forskjellig farvede 
korn, hvoraf stoffet er sammensat. For at disse fænomener skal komme 
tydelig frem, udkræves en fortynding af stoffet af op til "/z50000 eller 
mere. 
Alle disse stofdele befinder sig nu i en vis indbyrdes ligevegtstil- 
stand med en for hvert stof typisk afstand og 1 svingende og svirrende 
bevægelser, hvis rytme, hurtighed og baner ligeledes er typisk for de 
forskjellige stoffes smaadele, saa Raehlmann anser det hele fæno- 
men begrundet i fysiske kraftforhold, tiltrækninger og frastødninger 
mellem disse. i 
Ganske lignende forhold findes ogsaa ved opløsninger af eghvide 
og af glykogen. Begge disse viser sig ved tilstrækkelig fortynding 
ultramikroskopisk ikke som rene opløsninger, men at indeholde utal- 
lige, overordentlig smaa lysbrydende legemer, saa smaa, at R. her 
mener vi staar foran et nyt fænomen — molekulet gjort 
synligt. | 
Umuligt er dette ikke. Thi saavel eghvide- som glykogenmole- 
kulet er meget store og er begge beregnede at have et tversnit af 
5—6 my, en dimension, der jo falder indenfor ultramikroskopets om- 
raade; et saa stort molekul kan altsaa gjøres synligt. 
