138 
I en nylig fuldendt bearbeidelse af mosdyr fra ,M. Sars'* togter har 
jeg beskrevet en reprsentant for slegten Onyehocella, som rime- 
ligvis er en af de ældste nu eksisterende mosdyrsslegter. Kort sagt, 
man kan udpege adskillige gamle arter. Paa den anden side gives- 
der ogsaa i vor fauna arter, om hvilke man maa antage, at de er for- 
holdsvis unge. 
I sit sidste arbeide om de dekapode OCrustaceer har dr. Ap- 
pelløf bl. a. henledet opmerksomheden paa forholdet mellem 
de boreale arter Sabinea sarsi og Hippolyte securi- 
frons paa den ene side og de arktiske former Sabinea sep- 
temcarinata og Hippolyte spinus paa den anden. Og 
forfatteren mener, at de førstnævnte boreale arter har udviklet sig af 
de arktiske i den senglaciale eller postglaciale tid samtidig med 
sondringen af Nordhavet i en boreal og en arktisk region. Under 
bearbeidelsen af dekapoderne fra mine vinterundersøgelser i det nord- 
lige Norge, havde jeg tildels møie med at holde formerne 8. sarsi 
og 8. septemcarinata ud fra hverandre, og det faldt mig ind, at 
sarsi nærmest maatte være en art i vorden, en art, hvis karakterer 
ikke var helt fæstnet. Jeg synes derfor, at Appelløfs forklaring lyder 
meget sandsynlig. 
Der er nogle andre krebsdyrarter, hvis begyndende udviklings- 
fase kan bestemmes forholdsvis sikkert. Det er nemlig saadanne, som 
fra arktiske arter, der under landets stigning afstængtes i brakvands- 
bassiner (hvilke tilslut gik over til indsjøer og vand), udviklede sig 
til ferskvandsformer. Af saadanne kan nævnes: Mysis relicta, 
Fontoporeia affinis og Gammaracanthus relictus. 
De sandsynlige moderarter for disse har nu en høiarktisk udbredelse. 
G. 0. Sars angiver, at f. eks. Mysis relicta er temmelig 
almindelig i Mjøsen. Men havets stand foran Mjøsen svarer til den 
dybeste nedsænkning af landet i epiglacialtiden, som ifølge professor 
Brøggers beregning ligger ca. 20,000 aar tilbage. Heraf følger 
igjen, at de ovennævnte arters alder ikke kan overskride ca. 20,000 aar. 
Vistnok har der i et saadant tidsrum været et smukt antal af genera- 
tioner, men 20,000 aar er neppe nogen lang tid i artsdannelsens. 
historie, og de nævnte ferskvandsarters afvigelse fra sine arktiske mo- 
derarter er heller ikke synderlig stor. 
