148 
V. Solsorten (Turdus merula, Lin.). 
Mens alle de i det foregaaende omtalte trostarter udmerker sig 
ved en overveiende brun til brungraa farvet overside og hvid til gul- 
hvid bals, bryst og underside, er solsorten eller sorttrosten, som navnet 
antyder, helt sort eller meget mørk brun. Helt sort er egentlig kun 
den ældre fuldt udfarvede han, mens hunnen altid er mørk brun, 
mørkest paa oversiden, noget blegere paa brystet og undersiden, med! | 
oftest rustbrun anstrygning og mere eller mindre mørkflekket. I par- 
ringstiden er hannens kulsorte, kun lidet glinsende farvedragt smuk- 
kest, og nebbet og øienlaagenes kanter er da sterkt gule; tildels kan. 
nebbets farve hos ældre hanner gaa over i orange. Om vinteren 
er den gule nebfarve ikke saa sterkt fremtrædende og fjærdragten: 
mattere. 
Hos hunnen er nebbet i regelen brunfarvet, undertiden dog ogsaa- 
delvis gult. Øienlaagenes rand er ligesom hos hannen gul, og struben. 
er oftest rustbrun eller tildels endog gulagtig. 
Benene er hos begge kjøn brune. 
Ungerne er før første fældning mørkebrune med rustfarvede fjær- 
skafter paa hovedet, halen og overryggen, og de unge hanner faar først 
ved indtrædelsen af den forplantningsdygtige alder den smukke kul- 
sorte farve, der karakteriserer hannerne hos denne smukke trosteart. 
— Solsorten er gjennemgaaende noget større end graatrosten, læng- 
den varierer dog adskillig — fra 265—290 mm. 
— Angaaende trækket har jeg for solsortens vedkommende ingen 
sikre notiser, da den inden mit iagttagelsesomraade regelmæssig over- 
vintrer i forholdsvis betydeligt antal, og de for det meste unge fugle, 
som forlader os med det sedvanlige trostetræk i oktober, ved sin til 
bagekomst ikke gjør sig saa bemerkede som flere af de i det foregaaende 
skildrede arter. Det har derfor i de fleste tilfælde været umuligt at 
afgjøre, hvorvidt de i det tidlige foraar bemerkede syngende fugle — 
hører til dem vi jevnlig træffer her om vinteren, eller om det har været 
nyankomne individer. Prof. Collett anfører, at den almindelig viser 
sig ved fyrene i marts og april og om høsten i oktober. 
Omkring Bergen er den ialtfald delvis stationær. For enkelte 
pars vedkommende har det lykkedes med sikkerhed at fastslaa, at de 
ikke engang for kortere tidsrum forlader det sted, hvor de har slaaet. 
sig ned. Et saadant par har saaledes i den forløbne vinter daglig ai- 
lagt visiter paa affaldsdyngen udenfor mit hjem. I et af Bergens 
