151 
Flere tilfælder af sen eglægning har med sikkerhed kunnet kon- 
stateres at være begrundet i første kulds ødelæggelse ved børn eller 
ved kraaker og skjærer. 
Mens solsorthunnen passer sine eg, holder hannen vagt i redens 
nærhed, af og til tager han ogsaa sit skift af rugningen, saaledes som 
det almindelig finder sted hos trostene, eller bringer sin rugende mage 
næring. 
Solsortens agtpaagivenhed ligeoverfor fiender er enhver jæger og 
skogvandrer bekjendt. Sniger et rovdyr sig ind i tykningen, hvor den 
har sit standkvarter, sætter den i med sit skarpe varselskrig, saa det 
ljomer mellem trærne. Derved hidkaldes traktens øvrige solsorter og 
andre smaafugle, som i forening forfølger røveren med skrig og støi, 
indtil han er udenfor deres omraade. 
Blir den selv overrasket af faren, mens den rolig hopper omkring 
paa jorden under de tætte busker for at søge insekter, snegle eller 
regnorme, saa kan den, idet den flyver op og styrter ind i de tætteste 
buske, sætte i el saa gjennemtrængende høitlydende skrig, at en intet 
anende fredelig skogvandrer uvilkaarlig farer sammen 1 forskrækkelse. 
Dette alarmskrig ligner — som ogsaa en dansk forfatter siger — meget 
det forskrækkelsesudbrud, hvormed hønsene undertiden farer op. 
For skogens fredelige vildtbestand er solsortens skarpe gjennem- 
trængende allarmsignaler et velkomment varsel. Den fredelig græs- 
sende hjort løfter opmerksomt hovedet, naar det lyder, vender næsen 
i lydens retning og trækker sig forsigtig tilbage til sit tilflugtssted, 
haren giver fodslaget og skynder sig at finde sit gjemmested, og egnens 
smaafugle kommer flyvende til for at erfare, hvad der er paafærde. 
For jægeren kan dette nok af og til komme paatvers, men paa den 
anden side hjælper trostene ham — som foran er sagt — ofte med at 
finde sporet af skogens firbenede røvere. 
Solsortens musikalske begavelse er ingenlunde ubetydelig, men 
den raader ikke over saa betydelige stemmemidler som maaltrosteén, 
og dens sange er næsten altid stemte i moll. Den er skogens melan- 
kolske sanger, hvis grundtone er dyb og alvorlig, men hvis fløite eier 
en egen betagende klangfarve. Kun i den egentlige parringstid for- 
søger den sig af og til i de lysere melodier, for hvilke dens eiendom- 
melige organ ikke egentlig ligger.  Stroferne er da mere sammen- 
hængende og minder tildels ikke saa lidet om maaltrostens, men hoved- 
stroferne blir aldrig gjentaget, saaledes som det i regelen sker hos 
