152 
ø 
skogens mestersanger, og de kvidrende mellemstrofer er kortere og 
mindre rene. Ligesom sin berømte frænde synger den helst i morgen- 
og aftentimerne, men vælger ikke gjerne til sangerplads et saa høit og 
let synligt stade som denne. I det hele holder den ikke af at vise sig, 
men søger ogsaa under sangen helst dækning i baret eller det tætte løv. 
Merkelig nok lader denne overordentlig sky og livlige fugl sig 
forholdsvis let tæmme, og trives efter flere forfatteres opgivende ganske 
godt i bur, naar den blot fodres og stelles godt. Hannerne skal her- 
under endog kunne oplæres til at efterfløite sangmelodier. 
Med hensyn til næringen skiller ikke solsorten sig i nogen væ- 
sentlig grad fra de øvrige arter. Ligesom disse blir den undertiden 
skadelig i haverne. 
Trods sin store forsigtighed gaar den ofte i donerne, naar rogne- 
bær benyttes som lokkemiddel. I fjoraarets rige kramsfuglebundter 
var der saaledes mange — desværre altfor mange — af disse smukke 
og livlige fugle. 
VI. Ringtrosten (Turdus torquatus, Lin.). 
Hvor soltrosten stanser sin vandring mod nord eller opover fjeld- 
siderne, der besætter dens nære slegtning ringtrosten terrænet. Den 
er endnu endel større end solsorten, 275—295 mm., og er saaledes den 
næststørste af vore trostearter. 
Farven er som hos foregaaende sort eller sortagtig med en hvid 
eller graahvid halvmaaneformet flek paa forbrystet.  Undertiden er 
denne flek opløst i flere mindre. Hos hunnen er oversiden jevnlig 
mere brunagtig og brystflekken oftest mere stødende i graat. Hos 
begge kjøn er vingernes svingfjær paa yderfanen kantet med matgraat, 
oftest ogsaa de større vingedækfjær. Hannens neb er gult, hunnens for 
største delen brunagtigt. Hos ungerne, som mangler brystflekken, er 
nebet sort med hvidagtig spids og gule mundviger. Sammen med 
foregaaende opføres den af enkelte ornithologiske forfattere i en egen 
underslegt, men de herved i betragining kommende aifvigelser fra de 
øvrige trostearter er i virkeligheden ubetydelige, naar bortsees fra de 
biologiske forholde, som hos disse to arter er temmelig overensstem- 
mende. 
Som allerede ovenfor er antydet tilhører denne art væsentlig de 
høiereliggende fjelddale, hvor den især holder sig til de lyngbevoksede 
skraaninger eller til dvergbirk- og vidjesnarene i de øvre fjeldlier. 
