158 
fundet sted under, fosterets udvikling; de har intet med atavisme at 
gjøre. 
Det medfølgende fotografi er velvilligst stillet til disposition af 
prof. A. W. Mørkeberg. Fi 
Om landets stigning i Østfinmarken er vor kundskab nylig ble- 
ven væsentlig udvidet gjennem en værdifuld afhandling af den finske 
geolog V. Tanner (Bull. de la Comm. géol. de Finlande. No. 18. 
Helsingfors 1907). Han sammenstiller en mængde observationer over 
strandlinjernes høide; for en stor del har han bestemt disse ved egne 
maalinger. Paa grundlag heraf har han udarbeidet karter, der viser 
havets niveau i de undersøgte trakter i ældre og yngre afsnit af den 
senglaciale og postglaciale tid. I flere punkter korrigerer han tid- 
ligere mindre nøiagtige angivelser. Med hensyn til alderen af det 
øverste sterkt udprægede strandlinjeniveau, som ved Varangerfjorden 
ligger 80—90 m. o. h., slutter han sig til den af norske geologer hæv- 
dede opfatning, at disse strandlinjer er af senglacial alder; han stiller 
sig saaledes i mcdsætning til sin landsmand prof. W. Ramsay, som 
anser dem for at være interglaciale. Et desværre blot flygtig under- 
søgt profil ved Karjel, nær Vadsø, hvor et lag strandgrus optræder 
mellem to adskilte torvlag, gjør det sandsynligt, at landets stigning 
ogsaa i Østfinmarken i postglacial tid har været afbrudt af en kort- 
varig sænkning. En saadan sænkning, som længe har været kjendt i 
landene omkring Nordsjøen og Østersjøen, er i de sidste aar paavist 
paa en række steder langs den norske kyst fra Kristianssand og Lister 
indtil Andøen i Vesteraalen. — I et særskilt afsnit af sin afhandling 
meddeler forfatteren lister over molluskfaunaens sammensætning i et 
stort antal skjælbanker, der dog samtlige stammer fra yngre post- 
glacial tid. Ogsaa dette afsnit byder paa meget af interesse, saa meget 
mere som det er første gang, der i litteraturen fremkommer en nogen- 
lunde fyldig oversigt over den fossile skjælbankefauna i Østfinmar- 
ken. Hvad der i den tidligere litteratur foreligger om dette emne, 
har havt en mere eller mindre tilfældig karakter; disse spredte bidrag 
suppleres nu paa en smuk maade ved Tanner s systematiske un- 
dersøgelser. V - RER 
En urokse, dræbt af stenalders-jægere, blev i 1905 gravet frem 
af en torvmyr i Danmark. Om dette sjeldne fund har de danske 
forskere N. Hartz og Herluf Winge nylig givet en interes- 
sant meddelelse i Aarbøger for nordisk Oldkyndighed og Historie, 
1906, s. 225 flg. Sommeren 1905 fandtes skelettet af en urokse paa 
bunden af en myr ved Jyderup (Vig station, Odsherred).  Skelettet 
laa paa myrens bundlag, imdleiret i et brunt gytjelag, som er afsat 
under aabent vand, altsaa dengang myren endda var en ikke tilgrod 
skogsjø. Ved de fundne planterester kunde det bestemmes, at dette 
lag, som skelettet laa i, er afsat i overgangstiden mellem birke- 
perioden og furu-perioden, efter den af Japetus Steenstrup 
fastslaaede rækkefølge af vegetationer i Danmark; uroksen maa alt- 
saa være indvandret i Danmark alt i begyndelsen af furutiden. — 
Øverst paa 9de høire ribben har oksen ar efter et lægt saar; det viser 
'sig som en liden svampet flek, hvorfra tre smaa flintfliser saavidt rager 
