166 
Udviklings- og arvelighedsteorier i belysning af den 
nyere biologiske forskning. 
Tiltrædelsesforelæsning 25de april 1907 som indehaver af en for C. Sundts 
fond oprettet lærestol i zoologi ved Bergens museum 
af dr. Å. Appellöf. 
Mine damer og herrer! 
Det er regel i enhver videnskab, at jo ældre den bliver, jo mere 
omfattende blir ogsaa de spørgsmaal, hvormed den beskjæftiger sig, 
jo mere forsøger dens dyrkere at trænge ind til de mest hemmeligheds- 
fulde dele af dens omraade. Og de biologiske videnskaber — zoologien 
og botaniken — gjør herfra ingen undtagelse. Mens hovedsagen for 
de ældre tiders naturforskere var og neppe kunde være en anden end 
at undersøge og beskrive naturgjenstandene, saa er det et særkjende 
for den nyere tids naturforskning at den samtidig vil forsøge at finde 
aarsagerne til, at en naturgjenstand har faaet denne eller hin form 
eller egenskab. Specielt har dette været en opgave for de tre sidste 
decenniers biologer og et omraade af biologien, som fortrinsvis har sat 
sig denne opgave er den eksperimentelle embryologi. Nær sammen- 
hængende med denne er undersøgelserne over arvelighedsspørgsmaa- 
lene. Det er resultater af de senere aars forskninger paa disse om- 
raader, jeg her vil behandle, idet jeg begynder med en fremstilling af 
befrugtningsfænomenerne. 
Befrugtningen foregaar som bekjendt ved en forening af to celler, 
den hunlige egcelle og den hanlige spermacelle. En celle bestaar af 
to hovedbestanddele: kjernen, som ved en tynd hinde er afgrænset 
fra den øvrige del af cellen, og protoplasmaet, som fylder resten 
af cellen. Hovedbestanddelen af kjernen er kromatinet, som i 
visse tilstande optræder i form af spredte korn, 1 andre i form af sam- 
menhængende baand, kromosomer. Mellem egcellen og sperma- 
cellen er der med hensyn til størrelse en betydelig forskjel. Egcellen 
er mange gange større derved, at dens indhold af protoplasma er rige- 
ligere, spermacellen indeholder i regelen en minimal mængde proto- 
plasma. Men hos begge indeholder kjernen den samme mængde kro- 
matin og det samme antal kromosomer, og hos begge tar den den 
samme andel i befrugtningen og i udviklingsfænomenerne. 
Hver dyreart har i regelen et bestemt antal kromosomer i sine 
cellekjerner. De celler i deres legeme, som udvikles til eg, har altsaa 
