167 
hos den samme art ligesaa mange kromosomer som de, der udvikles 
til spermatozoer. Men heraf følger ogsaa, at naar en egcelle befrugtes 
af spermatozoen, saa vilde, hvis ingen regulationsprocesser fandt sted, 
den samme egcelle efter befrugtningen komme at indeholde sine egne 
+ spermatozoens kromosomer, d. v. s. dobbelt saa mange som før be- 
frugtningen og dobbelt saa mange som de der i virkeligheden er karak- 
teristiske for arten. I kommende generationer vilde paa den maade 
antallet mangedobles. Dette forhindres imidlertid ved nogle eiendom- 
melige processer, som kjønscellerne undergaar, før befrugtningens ind- 
træden, idet at kromosomernes antal saavel i eg- som spermacellen for- 
mindskes til halvdelen; omtrent samtidig hermed foregaar nogle de- 
linger af disse eeller, modnings- eller reduktionsdelinger, hvorved og- 
saa kromatinmængden i kjønscellerne formindskes, og først da er eg- 
cellen og spermatozoen modne til befrugtning.!) Altsaa, vi har nu 
to kjønseeller med et reduceret — halvt — kromosomantal og en redu- 
ceret kromatinmasse; ved deres forening opstaar paany det for arten 
normale antal kromosomer og den normale kromatinmængde — be- 
frugtningen har gaaet for sig og betingelserne for den videre udvik- 
ling er tilstede (fig. 1—6, 9—14). 
Denne videre udvikling indledes nu med en deling af den be- 
frugtede egcelle, hvorved til en begyndelse to nye celler dannes, hver 
med sin kjerne og med det for arten karakteristiske antal kromosomer. 
Ved delingen er nemlig hvert enkelt kromosom blevet spaltet efter 
længden i to fuldstændig lige halvdele, hvoraf hver af de nye celler 
faar sin. Paa samme maade foregaar det ogsaa ved den fortsatte celle- 
deling. Kromosomernes antal blir paa den maade bibeholdt hos de 
forskjellige celler, og hver celle faar ialtfald en del af det kromatin, 
som oprindelig fandtes i kjønseelierne. Kromatinet selv i de enkelte 
kromosomer maa selvfølgelig ved hver ny spaltning af disse formind- 
skes, og hvis det ikke efterhvert erstattedes, vilde de: selvfølgelig til 
sidst i de yngste celler saagodtsom forsvinde. Dette forhindres imid- 
lertid derved, at cellekjernen efter hver deling indtræder i et hvilesta- 
dium, hvorunder kromatinet atter tiltager i volum, indtil næste deling 
finder sted (fig. 7, 8). 
Saa snart man ved et nøiere kjendskab til celledelingsmekanis- 
men blev klar over den fremtrædende rolle, som kjernen og kjernesub- 
1) Det maa bemerkes, at efter en anden opfatning foregaar den egentlige 
reduktion af kromosomernes antal først i og med reduktionsdelingerne. 
