169 
at tilsætte sperma til saadant rystet egmateriale, lykkes det at faa og- 
saa de kjerneløse egstykker at udvikle sig til larver betydelig mindre 
end normale, men ellers med artens egenskaber. Ved at tælle kromo- 
somerne i disse larvers celler kunde man paavise, at de kun havde 
halvdelen af det for arten karakteristiske antal; disse kan kun stamme 
fra spermatozoen, da jo egkjernen ikke fandtes. Men da nu sperma- 
tozoen indeholder kun minimale mængder af celleprotoplasma, saa 
maa man være berettiget til at slutte, at det som ved disse kjerneløse 
egfragmenter bevirker og behersker udviklingen netop er spermato- 
Zoens kjernesubstans. Thi at et kjerneløst egfragment under ingen 
omstændigheder af egen kraft kan udvikle sig, maa ansees som til- 
strækkelig bevist. Under normale forhold virker selvfølgelig saavel 
eg- som spermakjerne sammen. 
Beviserne for, at det er cellekjernen og dens indhold som beher- 
sker cellen og dirigerer sammes anvendelse ved opbygningen af em- 
bryoet, at den med et ord indeholder arvelighedssubstanserne, er saa 
mange og tungt veiende, at de meget sterkt nærmer sig exakte beviser. 
Men hermed er dog kun givet svar paa en del af spørgsmaalet om arve- 
ligheden. Et andet spørgsmaal er dette: hvorledes bliver denne arve- 
lighedssubstans under individets embryonale udvikling, d. v. s. under 
den sønderlemmelse af cellematerialet, som finder sted ved udviklingen, 
saaledes fordelt, at herved, generation efter generation, kan opstaa de 
samme organer i den samme rækkefølge og paa den samme plads i en 
organisme, med et ord et afkom som i alle væsentlige (= arts-) karak- 
terer ligner forældrene, fra hvis kjønsceller de stammer? Dette spørgs- 
maal har meget beskjæftiget de seneste decenniers biologer. 
M. h. t. arvelighedsspørgsmaalet i ovennævnte form er det egent- 
lig to teorier, som har gjort sig gjældende, præformations- og epigenesis- 
teorien.  Førstnævnte teori er mest udførlig udformet af Freiburger- 
zoologen Aug. Weismann. For at forklare, hvorfor kjønseellerne 
hos en bestemt art altid udvikles til lighed med sit ophav, antager W. 
først en for hver art bestemt og konstant optrædende anordning af de 
smaadele, hvoraf kjønscellernes kromosomer er sammensat, med et 
ord en bestemt arkitektur hos kromosomerne. Hver celle eller celle- 
gruppe som hos det udviklede individ viser en vis grad af selvstændig- 
hed og evnen at variere uafhængig af legemets øvrige dele har sit 
anlæg i visse bestemte smaadele, determinanter, i kromosomerne, 
og disse determinanter har sine bestemte pladse sammesteds. Ved 
