bad 
befrugtningen, og som vi tidligere omtalte. Deres opgave ser Weis- 
mann deri, at fjerne kromosomer eller dele af kromosomer med anlæg 
til bestemte individuelle variationer og derved eliminere allerede til- 
stedeværende saadanne, ved den derpaa følgende forening af to kjøns- 
celler — befrugtningen — et middel til at skabe nye og atter nye kom- 
binationer af individuelle variationer. Vi skal for at klargjøre dette 
atter tage eksemplet fra den blaa og brune iris. Vi maa gaa ud fra, 
at en overvegt af determinanterne for f. eks. brun iris i kjønscellerne 
i regelen bevirker en brun iris hos afkommet. Vi kan endvidere gaa 
ud fra, at der foruden determinanterne for den brune iris ogsaa findes 
repræsentanter for den blaa, skjønt disse ikke er sterke nok at gjøre 
sig gjældende. Heri kan nu reduktionsdelingerne gjøre en forandring. 
Disse determinanter er nemlig ikke jevnt fordelte i kromosomerne. 
Ved disse reduktionsdelinger kan derfor en stor del af de brune deter- 
minanter fjernes, mens alle de blaa blir igjen, saa at forskjellen mel- 
lem. dem i antal ikke blir saa stor; dog er de brune fremdeles sterke 
nok til at gjøre sig gjældende og af vedkommende kjønsceller udvikles 
derfor et brunøiet individ. Det samme kan nu gjentage sig med en 
del kjønsceller af næste generation, hvorved reduktionsdelingerne atter 
kommer at fjerne de brune determinanter i større antal. Det kan 
saaledes indtræffe, at hvis en befrugtning mellem to saadanne kjøns- 
celler finder sted, der opstaar et blaaøiet individ til trods for at for- 
ældre og forfædre var brunøiede. Denne hypotese modsvares jo ogsaa 
af faktiske forholde. Jeg behøver vel neppe at paapege, hvilken uhyre 
rækkevidde denne hypotese om reduktionsdelingens betydning har for 
arvelighedsspørgsmaalene saavel naar det gjælder legemlige som aande- 
lige egenskaber, hvilke sidste jo utvilsomt er knyttede til bestemte 
strukturforholde i nervesystemet. — De senere aars undersøgelser synes 
at have til en vis grad støtte! denne del af præformationsteorien. 
En absolut konsekvens af Weismanns udviklings- og arveligheds- 
teori er, at kjønscellerne ikke kan dannes fra nogen af legemets øvrige 
cellegrupper, men maa gaa sin egen vei i individets udvikling. Weis- 
mann antager derfor, at en del af kimplasmaet eller kromatinet i den 
sig udviklende kjønseelie i uforandret sammensætning overgaar paa 
det nye individs kjønsceller, d. v. s. disse følger sine egne udviklings- 
baner hos embryet og er ikke underkastet den samme sønderdeling 
i determinanter, som gjælder for legemets øvrige celler. En konse- 
kvens af denne opfatning igjen er, at Weismann bestemt benegter, at 
