172 
erhvervede egenskaber, d. v. s. saadanne egenskaber, som individet er- 
holder ved brug elller ikke-brug af organer (f. eks. haard hud paa hæn- 
dernes indside ved strengt arbeide) kan arves. Al variation og alle 
artforandringer har sin rod udelukkende i forandringer i kimplas- 
maet selv. 
Paa de interessante spørgsmaal om regeneration eller den nor- 
male erstatning af tabte legemsdele, som man finder hos mange dyre- 
grupper (f. eks. krebsdyrene, sjøstjernerne etc.) og om udvikling af nye 
individer ved knopskydning, en formerelsesmaade, som vi som bekjendt 
finder hos mange kolonidannende dyr og almindelig hos planter for- 
byder tiden os her at gaa nærmere ind. Ogsaa disse forholde er be- 
handlet og forsøgt forklaret af Weismann. 
Det turde neppe kunne benegtes, at Weismanns teori — som har 
sit navn af, at samtlige anlæg antages præformerede i kimplasmaet — i 
klarhed og konsekvens i opfatningen, i evne til at forklare en stor del 
udviklings- og arvelighedsfænomener indtager den første plads blandt 
alle de hypotetiske bygninger, som er opførte over disse temata. Det 
turde vel ogsaa kunne siges, at ingen anden hidhørende teori har vir- 
ket saa befrugtende og git stødet til saa mange eksperimentelle under- 
søgelser som Weismanns præformationsteori. Om den anden teori, 
epigenesisteorien, er det blit sagt og med ret, at den har gjort 
mere for at øve kritik over præformationsteorien, end for selv at skabe 
et fuldt gjennemført system, som vilde være istand til at forklare ud- 
viklingen og arveligheden. For epigenesisteorien er hovedsagen at samt- 
lige celler under udviklingen erholder sig tildelt en kjernesubstans 
med artens samtlige egenskaber, men kun visse bestemte af disse, 
nemlig de som skal bestemme de resp. cellers funktioner i organis- 
men, træder i virksomhed, de øvrige er latente, men kan under visse, 
fortrinsvis abnorme forholde, bringes i aktivitet, hvorved cellen ogsaa 
kan komme til at opfylde en anden funktion, end der fra først af var 
den tildelt. Kjønscellernes kimplasma har ingen saadan kompliceret 
og fast struktur, som præformationsteorien fordrer, embryoets forskjel- 
lige anlæg opstaar under udviklingen som nydannelser ved cellernes 
og cellegruppernes gjensidige indflydelse paa hverandre, med et ord 
ved udviklingen skabes det nye og er ikke forudbestemt i kjønsceller- 
nes kimplasma. 
Omkring disse to teorier kan man i hovedsagen sige, at de senere 
decenniers forklaringer over udvikling og arvelighed har samlet sig; 
