195 
tidligere have staaet høiere og kanske engang fuldstændig dækket 
landene i Nordeuropa. —Dernæst: støttedes den noget af de første 
franske og engelske ishavsekspeditioner, der kunde give beretninger 
om svømmende isfjelde, der var i den grad dækket af jord og blokke 
paa overfladen, at man paa afstand antog dem. for fast land. Denne 
saakaldte drift eller drivisteori udvikledes til størst fuldkom- 
menhed af Charles Lyell i 1845. 
Imidlertid havde denne teori allerede forlængst en farlig kon- 
kurrent ilandis-ellerindlandsisteorien, der først fremsattes 
af skotlænderen Playfair i 1802 og. senere udvikledes videre 
at Schweizergeologerne, blandt hvilke særlig Agassiz har gjort sig 
mest bekjendt. Denne teori gik i korthed ud paa, at der i Nord- 
europa og Alperne i begyndelsen af kvartærtiden havde hersket en 
istid, hvorunder store dele af fastlandene havde været dækket af 
en sammenhængende ismasse, der havde transporteret og efterladt de 
løsmasser, som vi nu finder i de af isen tidligere bedækkede egne. 
Denne teori støttede sig fornemmelig til skuringsstriberne, vandre- 
blokkene og morænemasserne og desuden til det sammenlignende stu- 
dium af nutidens bræer. Den gik, som vi alle ved, af med seiren, 
dog ikke med en gang; men først lidt efter lidt eftersom kjendsgjer- 
ningerne ophobedes, og studiet af forholdene i de arktiske egne frem- 
medes ved de videnskabelig anlagte ekspeditioner. De andre teorier 
har i nutiden kun historisk interesse; men de observationer, der ind- 
samledes under de forskjellige teoriers brydningsperioder, har dog 
fremdeles sit blivende værd. Eksempler herpaa har vi fra vort land 
i forstmester Hørby's klassiske arbeide om skuringsstriberne fra 1857 
og professor Keilhau”s arbeide om landets stigning og de norske skjæl- 
banker fra hans reise i 1836. 
Teoretisk var Hørby en tilhænger af den Sefstrømske rullestens- 
flomteori, mens Keilhau i sit ovennævnte arbeide synes at helde til 
drivisteorien. 
Den første lærer i mineralogi og geologi ved vort universitet, 
pro. Jens Esmark, var paa en vis en pioner for istidsteorien i 
Norden, idet han allerede i 1824 omtalte vandreblokkene som flyttet 
af is og beskrev morænen ved Lysefjordens indløb som et gammelt 
jøkelgjerde. Hans konklusion gik ud paa, at hele vort land havde 
været dækket af is, og det omgivende hav et ishav; men tiden for 
denne isperiode synes ikke ai have staaet klart for ham; han taler 
