196 
om urtiden, og derfor fik han heller ikke den anerkjendelse af sine 
efterfølgere, som han synes at have fortjent. Med Kjerulf fik 
læren om istiden fast fodfæste i vort land, idet han fra den første tid 
han begyndte at publicere sine arbeider om de løse jordlag i 1858 var 
en bestemt tilhænger af istidsteorien. I Sverige var det særlig 
Torell, der indlagde sig fortjeneste af istidsteoriens fremgang, ikke 
alene i sit land, men ogsaa i Tyskland. Han havde gjennemgaaet en 
god forskole ved sine reiser paa Grønland, Island og Spitsbergen og 
medbragte fra disse en nærmere kjendskab, ikke alene til isens virk- 
somhed, men ogsaa til det marine dyreliv i de arktiske egne i nutiden. 
I Tyskland slog istidteorien først igjennem i 1875, særlig ved Torell's 
paavirkning. 
Denne korte historiske oversigt gir os ikke alene et begreb om, 
hvorledes de forskjellige opfatninger og teorier i begynderstadiet maa 
brydes og kjæmpe for lidt efter lidt at klarnes, funderes og frem- 
lægges i en antagelig form. Men den viser os ogsaa, hvor kort tid 
det igrunden er, siden istidsteorien vandt frem til almindelig aner- 
kjendelse. I Tyskland kunde den nylig feire 25-aars jubilæum, og 
her hos os nærmer den sig bare 50-aars jubilæt. Nu strides man 
ikke længer om istidens existence; den er, kan vi sige, blit vor børne- 
lærdom. Men der er endnu nok af problemer igjen, hvorom der er 
uenighed. Disse kan kun løses ved fortsatte undersøgelser og viden- 
skabelig granskning gjennem et længere tidsrum. Det, som nu in- 
teresserer os mest, er en oversigt over det standpunkt, hvortil viden- 
skaben hidtil er naaet, og de problemer, der er oppe til diskussion 
og speciel undersøgelse i nutiden. 
Her i vort land befinder vi os midt oppe i de egne, der dannede 
den centrale del af det store nordeuropæiske landisomraade. Her 
finder vi derfor ikke dens ydre grænser, men kun hvad den efterlod 
sig, da den tilslut smeltede bort ved istidens slutning. Vil vi studere 
dens udbredelse, maa vi til Rusland, Tyskland, Holland og England. 
Den yderste grænse for isens udbredelse er forholdsvis let at paavise. 
Da isen smeltede bort, efterlod den sig morænemasser og flytblokke, 
der endnu ligger igjen og viser os, hvor langt isen naaede. Inden 
dette af isen engang dækkede omraade, finder vi foruden moræne- 
masser, d. v. s. paa afsmeltningsstedet efterladte uregelmæssige 
løsmasser, ogsaa afsætninger af bræelve, de saakaldte fluvio- 
glaciale dannelser, samt enkelte i stillestaaende vand, bund- 
