204 
tidens forløb i Norden er den svenske geolog, prof. De Geer, i 
sine forskjellige arbeider fra 1884 og til 1896. Hans fremstilling vil 
kunne sees af hosstaaende kartskisse. Omtrent midt gjennem Jylland, 
gjennem Schleswig-Holstein og Nordtyskland (Mecklenburg) strækker 
der sig en række af endemoræner. Høiderne i Silkeborgtrakten, 
Himmelbjerget f. eks., hører dertil. I Mecklenburg har man to saa- 
danne mere eller mindre sammenhængende morænestrøg. Disse 
moræner er af en del forskere anseet som grænsen for den sidste is- 
tids udbredelse, saaledes ogsaa af De Geer. Han satte udbredelsen af 
den sidste istid i forbindelse med de norske ra'er og med de sand- 
synligvis tilsvarende salpausselkå i Finland; han lod isen bevæge 
sig som en baltisk isstrøm gjennem søndre del af Østersjøen, hvor 
den paa grund af den saakaldte baltiske høideryg i syd blev tvungen 
til at tage et vestligt og nordvestligt løb over de danske øer og søndre 
del af Skaane nordover mod Kattegat, hvor den opløste sig i isfjelde. 
Denne opfatning har dog i de senere aar været underkastet adskillig 
kritik. Hos os har saaledes prof. Brøgger hævdet, at de søndre ra'er 
i Smaalenene og Jarlsberg neppe kan ansees som grænsen for en egen 
istid, da baade de løse jordlag og den faste fjeldgrund er af samme 
beskaffenhed udenfor som indenfor ra'erne. Dannede raerne grænsen 
for en egen istid, maatte berg- og jordarterne udenfor ra'erne, hvor de 
ikke var blevet paavirket af den sidste istids bræmasser, vise sig mere 
forvitrede end indenfor, hvor de en tid havde været afhøvlede og dæk- 
ket af isen. Den samme indvending er ogsaa gjort af de nordtyske 
geologer; heller ikke de kan anerkjende de mecklenburgske og hol- 
steinske moræner som grænser for den sidste istids udbredelse. Man 
ved, at den sidste istid ikke har naaet til Sachsen, for der findes 
der kun ét dække af geschiebemergel, nemlig fra den store istid. Det 
er ogsaa lidet sandsynligt, at den sidste landis har overskredet den 
nedre del af Elben; men stort mere ved man heller ikke med sikkerhed 
om den sidste istids udbredelse i Nordtyskland. De udprægede 
morænerygge, som man kan forfølge over store strækninger i Nordtysk- 
land, betragtes af de fleste tyske kvartærgeologer som tilbageryknings- 
moræner eller opholdslinjer, der kun angiver visse stans under isens 
tilbagerykning, paa samme vis som ogsaa vore ra'er har været tolkede 
bl. a. af prof. Brøgger. 
Disse nordtyske-holsteinske og schleswigske endemoræner fort- 
sætter, som jeg tidligere nævnte, nordover gjennem de midtre dele af 
