208 
syd- og sydvest-over) og dækket af moræne; men det indeholder ark- 
tiske fossiler f. eks. yoldia arctica og kan derfor være afsat i et koldt 
hav lige ved iskanten. Under en mindre fremrykning eller oscillation 
af isen kunde da dette ler blive forstyrret og overleiret af moræne- 
masser. 
At den sidste landis har havt et fremstød, hvorunder den skjød 
sammen og optog i sine morænemasser marine lag, har man eksempler 
nok paa baade fra Vestland og Østland. 
Virkelig interglaciale dannelser, altsaa afsætninger fra en 
varmere periode, fandt jeg dog paa Jæderen forrige sommer yderst 
ude mod havet ved gaarden Reve. Her stikker frem under et 3 m. 
mægtigt morænelag et sandholdigt marint ler, der indeholder cardium 
fasciatum, myitilus edulis, abra longicallis, en liden form af macoma 
calcarea samt sandsynligvis ogsaa corbula gibba og en liden saxicava 
— altsaa en forholdsvis mild fauna, der ikke kan have levet ved vore 
kyster under selve istiden. OQverfladeformerne, moræneryggene, aas- 
dannelserne og skuringsstriberne viser, at den is, der sidst bredte sig 
over Jæderen, maa have havt en bevægelsesretning fra nordost, altsaa 
fra det indre af landet. Morænerne fra denne sidste istid er det, som 
nu ialmindelighed danner overfladen paa Jæderen ; i de østre egne inde- 
holder de væsentlig kun vestlandske stenblokke, men nærmere kysten 
har de optaget materiale og blokke fra de ældre morænemasser og her 
finder man derfor ogsaa blokke af Kristianiabergarter ; paa enkelte steder 
stikker ogsaa de ældre moræner og deres indesluttede lerpartier frem 
i dagen. Disse ældre morænemasser med flint og blokke fra Kristi 
aniatrakten maa, som vi allerede har hørt, være ført med en is, der 
fra Kristianiafjorden har fulgt den norske rende og bøiet nordvest- 
over forbi Lindesnæs, Lister og Jæderen. Den norske rende har en 
dybde af ca. 400—600 m., og det maa derfor have været en mægtig 
ismasse, som her har fyldt dette dyb, er blit presset af is fra syd og 
sydvest og nødt til at bevæge sig i nordvestlig retning; langs den 
norske rende var naturligvis isens mægtighed størst og dens kraft til 
at trænge sig vei altsaa sterkest. De efterladte løsmassers mægtighed 
tyder ogsaa paa en vældig isbevægelse. Det ligger derfor nær at 
slutte, at disse ældre morænemasser paa Jæderen maa skrive sig fra 
den 2den eller store istid. Og det i disse morænemasser, tidligere af 
dr. Reusch beskrevne, indeklemte ler f. eks. ved Opstad teglverk, med 
brudstykker af pecten islandicus, mya truncata, cyprina islandica 
